La Lena és una científica ambiciosa que malda per conciliar les fites laborals amb la criança. Quan és dalt de tot de l’escala de les il·lusions, un parell de sotracs vitals la tornen a la graella de sortida. En plena desfeta personal, desafiant el seu matrimoni, l’opinió aliena i, fins i tot, a ella mateixa, decideix emprendre un viatge inesperat amb l’Abel que la porta a Occitània, a casa la Margue i el Benoît. La convivència amb els tres desconeguts farà que la Lena es plantegi dilemes inesperats sobre la vida, la mort i l’amor.

Aquest tros de vida explora amb sensibilitat la cruesa vital i la força per continuar endavant. Amb una escriptura precisa i carregada d’intensitat emocional, Estel Solé ens ofereix un relat captivador que ens parla de la fragilitat i la resiliència humanes.

Estel Solé

Aquest tros de vida

Premi Ramon Llull de novel·la 2025

ePUB v1.0

Papallona 08.04.25

Títol original: Aquest tros de vida

Estel Solé, 2025

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

A la mare, al seu ventre.

A la memòria de l’estimada Anna Tresserra,
doctora i investigadora científica,
que em va ser inspiració
per a la protagonista d’aquesta novel·la.

PRIMERA PART

UN FRED INCÒMODE

Per als fills, per als homes absents i
per a nosaltres mateixes, només som mares.

JANE LAZARRE

1

Algú ha tancat la porta i tota jo he ressonat com una casa buida.

Lentament la realitat ve fins a mi i m’alça les parpelles com qui fa anar amunt dues persianes tancades de fa centúries en una llar deshabitada. La llum apàtica dels fluorescents del sostre se’m clava a les retines. Tremolo amb repicar de dents. Tinc a penes un fil de consciència per concloure que no sé on soc. És poc el que ara sé, o potser és res, i m’agrada. El pes lleuger d’un llençol blanc, de cotó, reposant sobre el meu cos em cobreix des dels peus fins passat el tronc. Més amunt, la màniga curta i verda d’una bata i, a sota, una via clavada al braç esquerre. Tinc fred i voldria demanar una manta, però la meva boca no recorda les paraules. Des de la llunyania, m’arriba la veu de dues dones i d’un nano. Potser són les infermeres i l’auxiliar d’infermeria. Parlen, riuen, però no retinc res del que diuen. La realitat es dissol, s’escapa passadís enllà, i els ulls-persiana se’m tornen a tancar. Massa claror per a aquest estat meu de semivida. Em submergeixo en el silenci dilatat i respiro la netedat del llençol blanc de cotó; també la flaire d’algun medicament. Les partícules d’anestèsia campen encara dins les venes i torno al somni delirant.

—Lena, ha anat tot bé. —Una infermera m’acarona el braç per despertar-me—. Et tindrem una estona més aquí i després et pujarem a l’habitació.

Amb un esforç colossal, li demano quin dia som. 4 de gener, diu la seva boca lenta. Hauria jurat que érem a l’estiu. M’estava banyant nua al mar. He vist un peix taronja irisat que m’ha fet feliç, i he vist també una mort petita com una petxina, i he sentit les veus aquàtiques que es reien de la meva il·lusió. Ara entenc que no era l’aigua gelada del mar que m’eriçava la pell, sinó el fred d’aquest hospital. No. No és només de l’hospital, aquest fred. D’on ve? No som a l’estiu i no m’estic banyant enlloc. Som a l’hivern. Aquest matí he agafat la bufanda de ratlles i me l’he embolicada al coll abans de venir cap aquí.

He portat un fill mort al ventre durant vuit dies i me l’acaben de treure. Sí. Aquesta és la realitat. 4 de gener. Una altra data que em quedarà gravada a l’úter.

La infermera diu que ha anat «tot bé». Ja sé que ho ha dit perquè hi podria haver hagut complicacions a quiròfan i jo podria haver mort, però bé no és la paraula adequada. Si m’haguessin extirpat un tumor, aleshores sí que em semblaria correcta. Però m’han tret un tros de mi que eres tu. I «bé», no gaire.

Ara torno a recordar-me, torno a ser, però tu ja no vius en mi. Saps què penso, Sam? Que el teu cor es va aturar per Sant Esteve. Potser abans que em mengés els canelons, o potser quan els començava a digerir. Aquell malestar durant l’àpat, i el mareig havent dinat… L’àvia em va dir que tenia cara esmorteïda. La son que se m’enduia, el cansament terrible. No ho sabré mai del cert, però em temo que va ser aleshores que vas deixar de viure. En aquell moment no vaig donar importància als senyals, ni tan sols em va passar pel cap el mal presagi. El 28 de desembre, quan la ginecòloga em va dir que estaves mort, em vaig sentir estúpida com mai: com pot ser que una mare porti un fill mort a dins i no se n’adoni? Tornaria a aquell moment només per clavar-me una bona bufetada. Durant dos dies vaig ser una beneita que vivia l’engany de la felicitat i feia vida com si res.

Aquell dia, el Quim, el que hauria estat el teu germà gran, em va fer una broma d’una lucidesa simbòlica que no he sabut entendre fins ara. Al matí, quan em vaig despertar, vaig pensar que m’havia quedat cega. Només d’obrir els ulls, per uns segons, ho vaig veure tot blanc. Vaig trigar uns instants a adonar-me que tenia un paperot enganxat a la cara. El teu germà es va despertar abans que jo i va córrer cap al menjador per anar a mirar el seu calendari del Cavall Fort. És el primer que fa cada dia quan es lleva, anar a ratllar el dia que hem deixat enrere. L’avi també tenia aquesta dèria. Va veure que era el dia dels Sants Innocents i se li va acudir la genialitat de retallar una llufa. Mentre jo dormia com un tronc, me la va enganxar a la cara amb un tros de cinta negra de chatterton que va trobar a l’armari del Dan. El seu pare. El teu. El meu marit. Tu també dormies, definitivament, però jo encara no ho sabia.

2

—La mare que et va parir! Ja veuràs quan t’atrapi, Quim! —Em vaig arrencar la cinta adhesiva del front, que em va fer saltar un floc de cabells, i vaig fer veure que era un monstre terrible que buscava venjança. Ell, pixant-se de riure, va sortir de sota el llit i va començar a córrer per la casa fins que el vaig atrapar i li vaig clavar les urpes a la panxa en un atac perfecte de pessigolles. Els matins a casa són un caos, i aquell dia no va ser una excepció. El vaig acabar esbroncant, pobret. L’adoro, però a vegades la seva lentitud em supera. Fèiem tard i va trigar una eternitat a menjar-se l’esmorzar, enfavat com estava mirant els dibuixos a la tele. Mea culpa. Soc una mare rendida al poder de les pantalles. Perdonin-me, Maria Montessori, Emmi Pikler, Loris Malaguzzi.

A les vuit i cinc, la tieta em va enviar un missatge dient que eren amb el cotxe, mal aparcats, sota de casa nostra esperant que baixéssim. Em vaig dutxar d’una revolada. La pressa la tens tu, i no ell, que està de vacances i, per sort, encara no sap què vol dir viure estressat, vaig pensar. Els pantalons no em cordaven. Em vaig acabar enfundant unes malles horroroses de prenyada que no m’oferien cap mena de dignitat com a persona, i, sense ni eixugar-me els cabells, vam sortir rabent al carrer, deixant el pis fet un desastre. El Quim se’n va anar amb els tiets a la Fira de Santa Llúcia, i jo, que ja justejava de temps, vaig agafar el cotxe i me’n vaig anar cap a l’Empordà. Tenia una reunió a l’IRTA, l’Institut de Recerca i Tecnologia Agroalimentàries, un centre que col·laborarà amb la investigació en la qual estic centrada. Estava nerviosa, perquè aquella nit havia d’acabar de redactar la memòria del projecte i l’endemà l’havia d’entregar. Feia mesos que hi havia abocat tots els meus esforços, de dia i també de nit, i no volia que res ho enviés tot a pastar fang a l’últim moment. Fins que no vaig agafar l’autopista i vaig deixar enrere els carrers de Barcelona, no em vaig relaxar. Quan no era mare, patia per si em moria i esguerrava la vida dels meus pares, i des que soc mare, em fa por morir-me, sobretot d’un càncer o a la carretera, perquè sento la profunda responsabilitat de no deixar orfe el meu fill. Hi ha mil causes més que em podrien provocar la mort, com ara un atac de cor, però no sé per què, això no em fa tanta por. De fet, no és por, és culpa. El neguit de morir-me i tacar amb una tristesa inesborrable la vida del Quim. Sempre que agafo el cotxe, faig tres respiracions profundes i em visualitzo tornant a casa sana i estàlvia.

Em vaig treure el carnet tard. Encara no em sé avenir que aprovés els exàmens de teòrica i de pràctica a la primera, perquè en aquella època jo no era una dona, sinó un ésser permanentment dormitant i exhaust que no aclucava ull ni de nit, ni de dia. El Quim xumava les meves tetes amb desfici. Els meus pits eren per a ell un bar obert permanentment, sempre a la seva disposició, inclosos els festius. Setmanes abans que decidís convertir-me en conductora, el Dan m’havia fet un parell de comentaris que em van ofendre. «No pot ser que no sàpigues conduir. Algun dia jo seré fora, passarà alguna cosa i et penediràs de no tenir carnet. I quan soc aquí, no m’agrada haver-te de fer de conductor. Has de ser més autònoma». Quins pebrots!, vaig pensar. Ho va dir com si fóssim de la tribu dels tagaeri i visquéssim isolats a les profunditats de la selva amazònica equatoriana i no pas en una ciutat plena de taxis que tothora et porten on hagis d’anar. Ho va dir com si jo fos una desvalguda que sense el marit no sap com tirar endavant. Bé, no sé amb quina intenció ho va dir, però que qüestionés la meva autonomia se’m va posar fatal. Portava mesos sola, ocupant-me del nano mentre ell voltava pels teatres del món. Quan una criatura neix, la seva mare també neix d’alguna manera, i jo li donava totes les atencions al nano, però no tenia ningú que m’atengués a mi. El meu marit s’envoltava de focus, de sopranos i d’escenaris, i jo sentia que la casa em queia a sobre, i ell era incapaç d’adonar-se que una penombra enorme m’engolia sense compassió.

Pels meus sants ovaris, em vaig jurar que el Dan no em tornaria a acusar de ser una persona dependent i que em convertiria en la reina de les carreteres. I va ser així. Amb només sis mesos, em vaig treure el carnet de cotxe. Una de les millors decisions que he pres a la vida. Ara, el cotxe és el meu espai de descompressió i llibertat. És la meva discoteca particular, és el meu temple de reflexió, el meu retir espiritual de solitud i serenor. Tot això, quan condueixo sola, és clar, perquè quan vaig amunt i avall amb el meu fill, soc una conductora-DJ sotmesa als seus gustos musicals i a les seves peticions d’entreteniment a base d’històries que m’obliga a narrar-li. M’agrada tant conduir que a vegades, quan miro el meu precari compte corrent i em frustro pels problemes al laboratori, penso que m’hi podria dedicar. No parlo de ser una taxista urbana, sinó de fer grans viatges. Conduir per a personalitats estrafolàries que no s’han tret mai el carnet, escriptors, intel·lectuals, gent a qui els fa mandra estar tantes hores al volant i han d’anar de Barcelona a Florència, o de París a Sant Petersburg, potser perquè comencen una nova vida en una altra ciutat i viatgen carregats de maletes i d’il·lusions, o bé perquè han d’anar a un país remot a cobrar l’herència d’un parent llunyà. Hi tinc poca fe, en l’espècie humana. Per al planeta som com hostes dèspotes que devasten el seu hàbitat i la seva comunitat moguts per un egoisme extrem, però també és cert que, a vegades, amagats entre la foscor i la maldat humana, hi ha persones que són petites cuques de llum que et trobes inesperadament als vorals d’un camí i que et reconcilien amb la vida. I quan això passa, ho aturaria tot per xerrar-hi durant hores i descobrir qui són, què fan i on van. Penso que seria una bona conductora perquè m’agrada el volant, però sobretot perquè m’agrada conversar. I la gent necessita parlar, i encara més a dins d’un cotxe amb un desconegut.

La reunió a l’IRTA va ser ràpida i va anar molt bé. Vaig sortir-ne exultant. Feia un dia d’hivern càlid, els camps de l’Empordà estaven radiants i jo, malgrat l’esgotament i una tristesa latent que anava covant al pit, em sentia poderosa com una lleona, capaç d’afrontar una segona maternitat i una nova fita professional. Només em calia treballar un parell d’hores aquella nit per poder enviar la memòria del projecte, i, és clar, encreuar els dits perquè ens donessin el finançament. Abans de dinar, ja tornava a ser a Barcelona. Però, mentre es bullien unes mongetes tendres que m’estava fent per dinar, em vaig adonar que no tenia l’ordinador de la feina. Vaig tornar al pàrquing per comprovar que no me l’hagués deixat al cotxe i vaig regirar la casa de dalt a baix. Res, no era enlloc. Vaig telefonar al Dan perquè volia desfogar-me, però no va contestar-me la trucada perquè estava assajant una òpera a Itàlia i, segurament, no tenia cobertura a dins el teatre. Li vaig deixar una nota llarguíssima. Com que no ens veiem, ni parlem gaire, acabo fotent monòlegs sola al telèfon:

«Amor, soc jo. Ja sé que odies les notes de veu, però… He perdut el maletí amb l’ordinador de la feina. Càgum tot! Hi tinc documents del projecte que no he pujat al Drive i demà ho he d’entregar! Hòstia, ara mateix em fumaria tres cigarrets. Per què em vas llençar els paquets de tabac? T’odio! Sí. Ja sé que l’embaràs ha estat la gran excusa per deixar-ho… però ara necessito fumar. No fumaré, no et preocupis. Només em faltaria assumir la culpa d’estar infestant amb nicotina el pobre Sam… No em trobo gaire bé. Ahir, des que et vaig deixar a l’aeroport, que em noto més marejada. De fet, des de Sant Esteve que no estic fina. Tinc un malestar general. No he vomitat, però tinc basques cada hora. He anat a l’IRTA i, després de la reunió, m’he aturat a fer una infusió en un bar, i allà és l’últim cop que recordo haver vist l’ordinador. I si me l’han robat? L’he deixat al costat de la taula, però ara no recordo si l’he agafat o no, en sortir del bar. Quan anava a pagar, m’han trucat del CAP per canviar la cita per les vacunes del Quim, i m’he despistat. Els informàtics del laboratori capen els ordinadors. No hi pot entrar ningú que no sigui un hacker, però l’he de recuperar. No li puc dir a la Iolanda que l’he perdut. Fa temps que m’observa amb lupa, i no li vull fallar. Em sembla que em nota estranya perquè quan la tinc a prop em tenso, i tinc la sensació que em mira la panxa. No se’m nota encara, i fa setmanes que em vesteixo amb roba ampla per dissimular l’embaràs i que no ho sàpiga, però em sembla que sospita alguna cosa. Potser li hauria d’haver dit que estic embarassada. Em fa por que quan se n’assabenti, senti que no he confiat prou en ella. I tindrà raó. Tot i que no tenia per què explicar-l’hi. És un tema personal que no m’ha afectat en absolut a la feina. Avui, quan surti de la revisió amb la ginecòloga i sàpiga que va tot bé, li enviaré un correu i l’hi explicaré. O trobes que seria millor que m’esperés a tornar al laboratori, quan ja hàgim entregat el projecte? Soc un desastre! Justament ahir vaig pensar “Fes còpia de tot. Puja-ho al Drive”. I ho volia fer quan el Quim s’adormís, però estava tan esgotada, que em vaig quedar clapada al seu costat. A les nou. Em vaig adormir sense ni rentar-me les dents i amb la cuina per endreçar. A la gasolinera! Potser me l’he deixat allà, l’ordinador. M’he aturat a posar gasolina. Ara hi trucaré per saber si l’han trobat. Al bar ja hi he trucat, i no l’han vist. Què faig? Torno a l’Empordà a veure si el trobo? Ves a saber, potser ja l’estan revenent. Ara m’estiraria al sofà, amb la manteta i… Vaig molt calenta. Vaig calenta i tu no hi ets… Et trobo a faltar. Quant fa que no follem? Gairebé ni ens toquem. Quan tornis, si us plau, forcem un espai per a una mica de sexe. I no ho deixem per a la nit, que ja saps que vaig molt cansada. Tinc ganes que siguin les vuit del vespre per anar a fer-me l’ecografia i tornar a sentir el cor del petit Sam bategant. Continuo buscant l’ordinador. Espero que estigui tot bé. Pateixo. Pel Sam, vull dir. Per tu no perquè, si no dius res, deu ser que els assajos van bé. Tinc ganes de fumar! Xiclets, xiclets. Per què no tenim xiclets a casa? Al final t’he deixat una nota llarguíssima. Perdona. Truca’m, si pots. Va. Adeu!».

Vaig sentir olor de cremat. Les maleïdes mongetes s’havien socarrimat a dins l’olla. Les vaig llençar a les escombraries i vaig revisar el correu al mòbil. Va ser aleshores que em va arribar un missatge nou a la safata d’entrada. Després de llegir-lo, vaig tornar a deixar-li una nota al Dan, perquè tot plegat em va semblar força estrany.

«No t’ho creuràs! Em sembla que encara no has escoltat el missatge anterior. Em surt com a enviat, però no llegit. Escolta el primer missatge abans d’escoltar aquest, si no, no entendràs res. Tinc un àngel de la guarda. Acabo de rebre un correu d’un tal Abel. Abel Franquesa. Diu que té el meu ordinador. El necessito per treballar aquesta nit. Per com escrivia m’ha semblat que no era jove, l’Abel Franquesa, vull dir. Li contesto el correu i me’n vaig una altra vegada cap a l’Empordà, i torno a Barcelona. Espero arribar a temps per a la visita amb la ginecòloga. Sort que sempre van tard, els metges… Tinc temps d’anar i tornar, oi? Ara no trobo les claus del cotxe. Tenim un merder de coses aquí a l’entrada que no hi ha qui trobi res. Això ho hauríem de tenir més endreçat… Ah! Ja està. Les tinc a la butxaca. Estic ben emboirada. No entenc d’on ha tret el meu correu, aquest home. Faig bé d’anar-hi? Deu ser un bon home que ha fet una bona obra i punt, oi? Va, et deixo. Per cert, la meva tieta m’ha dit que en Quim s’està portant molt bé. Han anat a la Fira de Santa Llúcia i li ha comprat un caganer del Donald Trump. No entenc d’on li ve l’obsessió que li ha agafat amb aquest home. Parlem més tard. T’estimo».

Vaig arreplegar unes ametlles salades que em farien de dinar, vaig tornar a agafar el cotxe i em vaig plantar novament a l’Empordà, aquesta vegada a casa de l’home desconegut que assegurava que tenia el meu ordinador.

3

El senyor Abel Franquesa semblava capficat, girat endins com un mitjó. Em va fer passar al rebedor enorme i senyorial de casa seva. Al principi, la situació va ser encarcarada, perquè jo estava en alerta i ell no estava gaire relaxat. M’havia cregut el que ell deia en el correu, però bé podria haver estat mentida. Aviat em va entregar l’ordinador, que era ple d’esgarrinxades. Com recoi havia anat a parar a les seves mans? I com havia aconseguit el meu correu? Abans d’interrogar-lo per resoldre el misteri, em vaig desfer en elogis.

—Hi tinc mitja vida, aquí dins. Gràcies, de debò. M’has fet un favor enorme. Hem de demanar uns fons europeus… i… Sort que l’has trobat! Soc científica. Fa quatre mesos, la Iolanda, la meva cap del laboratori, em va proposar de ser la IP del projecte. Sola no, amb ella. És a dir, que totes dues fóssim…

Vaig aturar les meves paraules perquè l’Abel em va dedicar una mirada de desconcert. Ja me n’havia adonat, que potser l’estava aclaparant amb el meu discurs excessivament explicatiu, i que potser tant se li’n fotia el que li deia, però volia que entengués la franquesa del meu agraïment.

—IP vol dir investigadora principal d’un projecte. Perdona. Els del meu sector tendim a parlar amb el nostre argot com si tothom ens hagués d’entendre. Deformació professional, suposo. Si ens financen el projecte, serà un gran pas cap a la consolidació de la meva carrera. Estic a punt d’aconseguir-ho, però sense l’ordinador, tot perillava. M’agradaria compensar-t’ho. No ho sé… Agrair-te d’alguna manera…

Vaig entaforar la mà a dins la meva bossa, que és un pou sense fons; intentar trobar-hi res és buscar una agulla en un paller. A la gatzoneta, vaig deixar l’ordinador al terra del rebedor i vaig començar a treure tot el que hi duia: un parell de ninos de Playmobil d’en Quim, un necesser, el pot de pastilles d’àcid fòlic, un raspall, les claus del cotxe, les claus de casa, un paquet de mocadors… En menys d’un minut, el meu caos personal havia quedat escampat en la pulcritud del seu rebedor, com si acabés d’alçar-hi un mercat de puces improvisat. L’Abel Franquesa estava al·lucinat, però em va dedicar un somriure de complicitat que em va portar a concloure que, malgrat la meva atabalamenta, li havia caigut en gràcia.

—Ja està! Ja el tinc! —vaig dir quan per fi vaig trobar el refotut moneder dins la bossa. El vaig obrir amb l’estúpida esperança de tenir-hi un bitllet de cinquanta per donar-li. Massa optimisme per part meva; mai vaig al caixer a treure diners. Sempre em fa mandra—. Només tinc això. És poc. És miserable.

—No… —Va brandar el cap i va negar amb la mà, amb convicció—. De cap manera… No els acceptaré.

—Ho entenc. És penós oferir-te només cinc euros després del que has fet per mi. Però puc fer-te un ingrés. O anar a un caixer i treure més diners. N’hi ha algun per aquí a la vora? No em costa gens i…

Tot d’una vaig parar atenció a la catifa que tenia sota els peus, persa probablement. Caríssima, segur. Al fons, en el que semblava un menjador enorme, un piano de cua i una taula robusta per a vuit comensals lluïa ufanosa. I una brillantor a les rajoles i als mobles que indicava que en aquella casa tenien personal de neteja diari. Era evident que aquell home granejava, com diu sempre l’àvia, i que potser l’havia ofès oferint-li diners per pagar-li el favor.

—Em sap greu marxar amb l’ordinador i sense tornar-te el favor… Per cert, on l’has trobat?

Em va explicar que havia sortit a fer una volta i en tornar a casa l’havia vist entre un carril i l’altre de la carretera.

—Has tingut sort que no l’esclafés cap cotxe —va murmurar.

—Tenia una reunió a l’IRTA… Un centre de recerca… He passat per aquí, per davant de casa teva, aquest matí —vaig respondre intentant lligar caps.

—Potser t’ha caigut…

—Ara ho entenc! Tinc el mal costum d’entaforar les coses damunt el cotxe. Sí! Ha estat això. Segur. No trobava les claus a dins la bossa i per poder-les buscar amb calma, en lloc de deixar l’ordinador al seient, l’he posat damunt el sostre. Dec haver conduït sense recordar que l’ordinador era allà dalt, i potser en una frenada, o en un revolt, just quan passava per davant de casa teva, ha sortit volant… He sentit un catacrac… Més o menys en aquest punt de la carretera. M’he espantat perquè he pensat que havia esclafat algun animal, però… Sort de tu! Ostres… Perdona, et dec semblar una calamitat de persona… M’estic agafant massa confiances i t’estic tutejant… Potser li hauria de parlar de vostè…

Amb un somriure va donar-me permís per al tuteig i va evidenciar que les meves petites misèries el divertien més que el molestaven. I jo, en comptes de callar i fotre el camp, vaig jugar el paper del bufó que s’esplaia narrant les seves peripècies vitals d’ésser desmemoriat.

—He de reconèixer que no és la primera vegada que em passa. Per culpa de posar els objectes damunt el capó del cotxe he perdut ulleres de sol, el mòbil… No suporto els llibres d’autoajuda, però potser me n’hauria de comprar algun d’aquests d’exercicis amb pràctiques mnemotècniques. Entrena la teva ment. O Memòria eficaç. Per què desforesten boscos per publicar aquesta mena de brossa literària?

La cara d’estupefacció de l’Abel em va alertar, i la poca prudència que encara em quedava va fer aturar-me en sec.

—Ostres… Digue’m que no ets psicòleg i que no escrius llibres d’autoajuda…

Amb un posat molt seriós, va caminar en silenci cap al passadís. Va tornar i em va plantar un llibre a les mans. Vaig llegir-ne el títol: Com millorar la memòria en set dies. Em va semblar que el cor estava a punt de saltar-me caixa toràcica enllà. Després vaig fer anar la vista una línia cap avall en la coberta i el cognom Franquesa, escrit amb lletres majúscules i turqueses, se’m va clavar al crani com un roc cantellut. Els nervis em van ressecar la boca. Vaig empassar-me saliva i vaig llepar-me els llavis disposada a pronunciar el perdó més sincer de la meva vida, però l’Abel em va interrompre.

—Te’l regalo… —Va atansar-me encara més el llibre i jo el vaig agafar amb el cap cot—. Em faràs un gran favor si te l’emportes.

Me’l vaig mirar tan desconcertada com esporuguida.

—Respira, dona. —Em va tocar l’avantbraç per calmar-me i em va assenyalar el nom de l’autor—. Rafel Franquesa. És el meu cosí. Ell sí que és un d’aquests psicòlegs que escriu… merda. Tinc l’estanteria farcida dels seus best-sellers perquè mai m’he atrevit a rebutjà’ls-hi quan me’ls regala…

El cos se’m va destensar de cop, com si m’acabessin de comunicar que no tinc una malaltia terminal. Vam riure plegats. Ell de debò, jo amb una naturalitat impostada.

—En fi… —vaig murmurar després d’una inspiració llarga, i vaig caminar fins a la porta—. Espero que la teva bona acció cap a una persona extremament despistada et porti bon karma. Gràcies…

Vaig dissimular la vergonya i em vaig acomiadar repetint-li que estaria encantada de tornar-li el favor i que, si volia res de mi, no dubtés a dir-m’ho. Aleshores l’Abel va allargar-me la mà, però jo, en comptes d’encaixar de seguida, vaig posar el llibre del seu cosí dins la bossa. I després sí, vaig prémer-l’hi amb força. Va ser en aquell moment que em vaig adonar que tenia els dits bruts d’una substància greixosa i que acabava d’empastifar-li els seus. El plàtan que el Quim no es va voler menjar per berenar dies enrere reposava al fons de la bossa. Per fer sortir la floridura, ens vam rentar les mans al seu lavabo de rajoles negres d’olor d’ambientador de vetiver i flor de taronger i, per fi, vaig sortir d’aquella casa, amb l’ànima escarransida.

I sí. En una darrera puntada en el recosit d’esdeveniments lamentables, vaig haver de tornar a picar el timbre. Perquè sí, m’havia descuidat les claus del cotxe a dins la casa. Eren allà, damunt l’estora probablement persa, segurament caríssima, de l’Abel Franquesa.

—Em pensava que tornaves perquè et regalés un altre llibre del meu cosí…

—No descarto llegir-me’ls tots. Queda clar que em convé més aplicar els seus consells que no pas criticar-los…

Després em va acompanyar fins al cotxe, suposo que per assegurar-se que no tornava a emprenyar-lo.

—Avui m’he llevat amb el peu esquerre, però m’has alegrat el dia —va dir colpejant el vehicle suaument amb la mà com si em donés permís per arrencar.

Em va semblar un bon paio, l’Abel Franquesa.

4

La carretera anava força embussada, però vaig sortir rabent de l’Empordà i vaig arribar a temps a la visita amb la doctora. Mentre m’esperava a la saleta, la tieta em va telefonar perquè el Quim volia parlar amb mi. Li vaig prometre que, si se n’anava a dormir aviat i em deixava treballar una mica, miraríem una pel·li i soparíem pizza. Una nit especial, li vaig dir. La Carme, la ginecòloga, em va fer passar a la consulta. Totes dues ens vam somriure sense ni tan sols intuir que, cinc minuts després, ella no sabria com dir-me que l’ésser que jo duia al ventre estava mort, probablement de feia dies, potser des que em vaig menjar els canelons per Sant Esteve.

Es va fer un fosc total. No recordo com vaig baixar al pàrquing de l’hospital, ni haver arrencat el cotxe. Va ser com si m’hagués teletransportat de la consulta de la ginecòloga al mig de la Diagonal. La vida em feia nosa. Els llums vermells dels semàfors i les garlandes nadalenques eren d’una impertinència irritant. La gent, tan aliena al meu desastre, m’amarraven a una realitat que jo no volia processar. En pocs minuts, m’havia convertit en un escorpí que només tenia ganes d’amagar-se sota una pedra, coberta amb la tristesa, per hibernar durant segles. Amb el mans lliures del cotxe, sense esma, vaig telefonar al Dan. L’hem perdut, li vaig dir. Perdut, perdut, perdut…

La paraula va ressonar amb un eco encallat dins el meu cap. Li vaig dir que havíem perdut un fill com si parlés d’un document del banc mal guardat, com una arracada extraviada, com un tren que no has pogut agafar… Podria haver-li dit: se li ha parat el cor. Però la pèrdua em pesava més que el fet fisiològic d’un cor que s’havia aturat. No li vaig telefonar cercant consol, sinó més aviat per compromís, perquè és el meu marit, i és clar, havia d’explicar-l’hi, però el que realment hauria desitjat era girar-me endins, obrir la placenta i arraulir-me al meu propi ventre per abraçar el petit cadàver. El Dan era a l’altra punta d’Europa i, si no em podia abraçar, no volia res d’ell, perquè ja no esperava res d’un món que m’havia esclafat la meva gran il·lusió amb tanta cruesa. Cap paraula que ell hagués pogut dir hauria aconseguit consolar-me per més escalf que hi hagués abocat.

Només de despenjar la trucada, ell em va fer un breu resum de com anaven els assajos al teatre. El vaig percebre content, tot i que em va dir que havia tingut una enganxada amb un tal Fabrizio, el tècnic de llums. Vaig notar clarament que no recordava que aquell 28 de desembre jo tenia una ecografia programada. L’hi havia explicat en una nota de veu aquell matí, però em sembla que no va arribar a escoltar-la. Si no haguéssim perdut el fill, aquell descuit seu m’hauria emprenyat, i l’hi hauria retret, però la mort dinamitava les foteses, i ni tan sols em va molestar. Vaig compadir-lo i alhora vaig envejar la seva felicitat, la seva innocència. En la realitat d’ell, el nostre segon fill encara existia. Suposo que va ser per aquest motiu que el vaig deixar parlar i vaig retardar tant com vaig poder el moment de rebentar-li la il·lusió. Vaig sentir que comunicar-li la mort del Sam era matar el meu fill. Com si algú pogués morir en diferents ocasions. Com si el fetus no s’hagués mort per si mateix, sinó que hagués estat la ginecòloga qui, comunicant-me a mi que el seu cor ja no bategava, l’hagués matat davant meu, i ara em toqués a mi matar-lo davant el seu pare.

Vaig aturar les paraules del Dan abans que fos massa tard, si és que es pot fer tard a donar una mala notícia. Només li sentia la veu, però vaig veure la desgràcia estampar-se-li contra el pit. Se li va aturar la respiració uns segons mentre cada centímetre del seu cos assimilava l’impacte. El timbre de la seva veu es debatia entre el plor i la fermesa. No, no, deia. I ostres, ostres…

Un no-res asfixiant s’ho va empassar tot. Davant meu va desaparèixer la carretera, la gent dins els cotxes, el Nadal, l’hivern, la vida. I dins el cap, tornava a ser a la consulta de la doctora, repassant tot el que acabava de succeir. Potser no ho has entès bé, em repetia a mi mateixa. Potser la ginecòloga ha dit «tindrà bon cor, crec» i no pas «no hi ha batec». Però els records eren tossudament contundents, no hi havia espai per al dubte. Em va tornar a aparèixer l’expressió de fatalitat de la doctora. El moviment facial que li havia encarcarat el rictus mentre mirava la pantalla de l’ecògraf, aquell no saber com dir-me que les coses no anaven bé. De fet, no hauria calgut que digués res, perquè abans que m’ho anunciés ja vaig saber pels seus ulls que tot s’havia acabat.

A l’altra banda del telèfon, el Dan es va quedar uns segons en silenci. Tots dos vam quedar eixordats com si una granada hagués esclatat en plena festa, moribunds, amb les ànimes baldades, recollint-nos a bocins de la desfeta. De sobte vaig recordar la llufa que el Quim m’havia estampat a la cara aquell matí, i vaig desitjar que tot hagués estat una innocentada macabra. El clàxon del cotxe de darrere va sonar estrident, tres o quatre vegades abans no em vaig adonar que el semàfor estava verd i que havia de tornar a conduir, endavant. El món seguia el seu curs, i jo m’havia de sobreposar perquè el meu fill viu, el gran, el meu amor, m’esperava a casa la tieta, delitós per devorar la seva pizza, en la promesa d’una nit especial entre tots dos.

5

L’anestèsia ha perdut del tot el seu efecte i els meus sentits es reivindiquen. Torno a existir. Soc altra vegada. I viure fa mal. Refotuda consciència. Ja no dubto de quin dia som. Ho sé tot perfectament. Passadís d’hospital. Llençol blanc. Bata verda. 4 de gener. Soc la Lena, acabo de sortir de quiròfan i tu ja no ets dins meu. A partir d’ara viuràs al meu cap, i de tant en tant em travessaràs com si jo fos una paret i tu un fantasma que no vol ser oblidat. Encara t’estimo, perquè ja t’estimava, i estimar la teva inexistència em fa sentir ridícula. Esquivo el so de la veu d’aquesta pena pregona que m’estira per endur-se’m als baixos fons emocionals, allà on l’enyor trafica pels carrerons foscos del neguit, on la tristesa pidola per sobreviure i la ràbia et roba l’alegria. M’han portat la manta sense que l’hagi demanada, però encara tinc fred. És el mateix fred que aquest matí m’ha calat els ossos quan la doctora m’ha explicat com aniria la biòpsia que m’havien de fer abans d’entrar a quiròfan.

—Normalment no solem fer aquesta mena de proves amb els avortaments, però com que ja vas perdre el bessó del teu fill gran i aquesta és la segona vegada que et passa, hem d’analitzar el fetus per saber si hi ha res preocupant —m’ha dit, sense desenganxar els ulls de la pantalla de l’ordinador, mentre feia repicar els dits contra el teclat. Ni tan sols s’ha presentat i no ens havíem vist mai. M’ha demanat que em despullés del tot, que em posés la bata i que m’estirés a la llitera amb els turmells recolzats a les gamberes. Allà, eixarrancada, en aquella postura vexatòria, he notat que les cames em començaven a tremolar, no pas per l’anestèsia —al matí no me n’han posat—, sinó perquè, malgrat els meus esforços per portar la situació amb enteresa, la fortalesa se m’escolava cos avall.

He pensat que ja no vindrien més revisions ginecològiques, ni més ecografies, i he constatat, definitivament, que no hauria de tornar a obrir les cames en aquella posició per parir-te. Dissimulant els nervis i la incomoditat, m’he atrevit a demanar si em faria mal. La doctora ha enfocat un llum de flexo cap al meu entrecuix i, sense gaire convenciment, ha respost que no me n’hauria de fer. Les seves paraules m’han sonat perverses; em barrava el camí del dolor: si em feia mal, seria perquè soc una fleuma. He estat a punt de demanar-li si a ella li havien practicat la intervenció que estava a punt de viure jo. Perquè en el cas que ella mai no ho hagi viscut en carn pròpia, hauria preferit que no em mentís i que em digués: «No ho sé, si fa mal. Per sort no he hagut de passar per això». Com es calcula el dolor? Sobre quina base gosa afirmar que no fa mal? Si el seu referent per mesurar-ho és la reacció de les dones que han viscut el que jo estava a punt de viure, no me’n podia refiar. Estava segura que totes elles es devien haver vist empeses a dissimular el seu dolor. Estranyament un metge t’ofereix la possibilitat de cridar, de plorar i de queixar-te. El patiment i la vulnerabilitat molesten i ningú els vol veure. A les dones només se’n encoratja a ser valentes quan es tracta de suportar dolors que el món sempre minimitza. Més enllà d’això, no n’hem de tenir gaire, de valentia, de fortalesa, no fos cas que conquistéssim llocs de poder que no ens corresponen. El que s’espera de mi és que sobrevisqui com pugui a aquesta biòpsia, a la buidada, que assumeixi ràpidament el dol i que torni a mig somriure en un estat perfecte d’equilibri, fingit, si s’escau.

Tot d’una m’he distret en veure que no anava depilada. Fa temps que no m’arrenco els pèls, ni me’ls rasuro, una mica per mandra, una mica per convicció, però encara em pesa una mena de consciència atàvica i castradora que m’encén la culpa al crit de «pòtola!». He tingut clar que el que estava a punt de viure sí que em faria mal, i que m’havia de fotre, i li he demanat a la doctora que m’expliqués com anava el procediment.

—He d’introduir això dins la vagina. —M’ha mostrat unes tisores metàl·liques enormes—. Les he de fer arribar fins al fetus per agafar-ne una petita mostreta i poder-la analitzar.

L’horror m’ha retorçat la cara. Ni als escorxadors hi deuen fer servir estris tan sinistres! Segur que els ha inventat un home, he pensat, igual que l’espèculum, i els fòrceps… M’han vingut basques i palpitacions i se m’ha eriçat tota la pell. Que parlés amb diminutiu m’ha molestat; ho he trobat infantil. «Una mostreta del teu fillet mort».

—Potser notaràs una molèstia i sentiràs un «crac» quan pinci per agafar la mostreta. —Els músculs de la vagina se m’han tensat només de sentir la fredor de l’espècul que començava a entrar-me cavitat endins. La doctora ho ha notat i m’ha recordat que havia de relaxar-me—. Si contraus la vagina, tot costarà més i serà pitjor per a tu, i per a mi —ha sentenciat en un to mèdic, gens amable.

I tant! Estàs aquí, fotent-te un daiquiri en aquest resort esplèndid arran de l’aigua cristal·lina de les Seychelles i celebrant la vida. Relaxa’t, burra, m’he dit a mi mateixa, agafant-me a la ironia per reprimir les ganes d’etzibar-li una coça a la cara. Però, per més que m’he concentrat a pensar coses agradables, no m’he relaxat gens. El meu cos s’ha garratibat i se m’ha accelerat la tremolor de les cames. L’úter se m’ha contret amb totes les seves forces en un estúpid instint maternal de protegir-te malgrat que ja eres un cadàver. I, de sobte, m’he sentit terriblement sola i desgraciada. M’han vingut unes ganes irrefrenables de plorar i de vomitar de tants nervis continguts. El pànic i la tristesa han tornat densos el temps i l’espai. El pensament se m’ha estabornit i, des d’una veritat il·lusòria, aquella consulta mèdica tan impersonal s’ha abarrotat de dones etèries; algunes vingudes de segles enrere, d’altres de contemporànies que van sentir-se soles i van haver de ser valentes a la força mentre els arrencaven fills del ventre, tantes d’elles, en situacions molt més paupèrrimes, insalubres, clandestines i mortals. Dones que van perdre els fills i la seva pròpia vida, o que van acabar tancades en presons per culpa de supersticions, de tabús, de religions i de legislacions masclistes. Dones que, amb la mirada, em deien que aquella pèrdua no era només meva, que amb mi, totes perdien un fill. «No podem evitar-te aquest tràngol, però estem amb tu. No ho oblidaràs mai, però aprendràs a deixar enrere aquest moment», m’ha semblat que murmurava la més vella, que duia un penjador rovellat i ple de sang a les mans. He mirat el cap de la doctora enfonsat en el meu entrecuix i he maleït la seva apatia. M’hauria agradat que m’hagués dit que entenia el meu dolor, que li sabia greu haver d’estar-me practicant una biòpsia d’un fill que no tindré. Potser si m’hagués agafat la mà en algun moment, o si m’hagués dedicat un somriure… Si la doctora s’hagués presentat i m’hagués dit «Això serà desagradable i et farà mal, al cos i a l’ànima. Entenc que encara estàs paint aquest sotrac emocional, així que crida i plora i fes tot el que et calgui», no m’hauria sentit una pusil·lànime, una fleuma incapaç de suportar aquella situació sense desmuntar-se. Potser, si senzillament m’hagués mirat als ulls amb un mínim d’empatia, no hauria pensat que soc l’única dona que es trenca quan la furguen entranya endins.

6

El dia 28 de desembre, quan vaig arribar a casa després de conèixer la mala notícia, amb la plena consciència que m’habitava un ésser mort, el Dan em va telefonar i em va oferir d’agafar-se festa als assajos per venir a estar-se amb mi. Estava destrossada, però em vaig fer la víctima orgullosa i li vaig mentir: «No t’amoïnis, tampoc hi podem fer res». En comptes de sentir-me agraïda pel seu gest i acceptar que calia que em cuidessin, les meves exigències van alimentar una ràbia aspra cap a ell. Per una banda em va fer por que, en un futur, em retragués que havia tingut problemes a la feina per haver vingut a cuidar-me. No era la primera vegada que passava, i no estava disposada a tornar a caure en aquella trampa. I per altra banda, em burxava el fet que hagués sigut tan poc proactiu. Per què em passava a mi la responsabilitat de decidir? Tres anys enrere, ell havia dirigit un Parsifal a la Royal Opera House de Londres; les crítiques que van sortir el van devastar. «Parsifail»[1] portava per títol la més suau, «A real mistake»[2] la més furibunda. Mai l’havia vist tan enfonsat. El seu ajudant de direcció em va telefonar i em va dir que portava dos dies tancat a l’hotel, sense dutxar-se, ni menjar. No m’ho vaig pensar. Vaig agafar un vol i em vaig plantar a Londres. A correcuita vaig reservar dues nits al Bovey Castle perquè sortís d’aquella espiral de malestar. Jo m’ocupava del Quim mentre ell es curava la moral ferida passejant durant hores pel Dartmoor National Park. Econòmicament me’n vaig ressentir uns quants mesos, d’aquella despesa, però ni li vaig tirar per la cara a ell, ni a mi mateixa. El que jo hauria desitjat aquell vespre dels Sants Innocents és que ell hagués vingut sense preguntar-m’ho, com un helicòpter de rescat que se m’hagués endut lluny d’aquell foc d’estrès i de tristesa que m’estava consumint. El volia apareixent per sorpresa a casa i dient-me: «Ho tinc tot organitzat. He parlat amb els meus pares i es queden el Quim un parell de dies perquè descansis. Jo m’ocupo de tot. Soc aquí per cuidar-te». Egoistament em calia sentir que, per una vegada, jo era el centre del món, no com el puntal que sempre sosté la família, sinó com la protagonista que, per un dia, es pot alliberar de tot el que l’ofega. Volia que ell em prioritzés, però jo no era capaç de prioritzar-me a mi mateixa, de reclamar el que m’urgia. La nostra relació no es basava en una honestedat total de dos ésser treballats emocionalment, capaços de dir-se sempre el que sentien, així que vaig decidir castigar-me més del que la vida ja ho estava fent. Malgrat que hauria d’haver-li dit, clarament, que acceptava la seva ajuda, vaig considerar que si ell no ho havia fet per iniciativa pròpia, jo no tenia dret a demanar-li que aturés els assajos per mi. Coneixíem per experiència el perill de no ser honestos, i tanmateix, porucs tots dos, vam enterrar en el silenci matrimonial el diàleg subterrani dels nostres veritables desitjos. Les paraules que no ens vam dir apareixerien tot d’una, amb una ràbia irada, fora de context, passats uns dies de la conversa, en un diàleg que podria ser ben bé aquest:

—Lena… Es pot saber per què estàs de tan mala llet?

—Res. És igual.

—Estàs emprenyada perquè no he rentat els plats?

—No és això.

—Doncs què passa?

—Que porto dies sola amb el nen i estic desbordada.

—Et vaig oferir d’aturar els assajos per venir-me a estar amb tu i em vas dir que no.

—Era evident que ho necessitava!

—Però no ho vas dir!

—Vaig callar per tu, per no incomodar-te. Per no fer-te anar malament amb la feina.

—Si no em dius el que vols, jo no puc endevinar-ho.

—Per endevinar què li passa a algú, per saber llegir entre línies, cal observar-lo i estar-ne pendent. Cal compartir la vida, de veritat, en el dia a dia. No et demano que siguis futuròleg, només et demano que…

—Què em demanes?

—Res, no et demano res.

—No ho dius, però ja sé el que penses. Odies la meva feina i voldries que la deixés.

—Ah, quan es tracta d’endevinar en negatiu, sí que tens habilitats.

—Quan em vas conèixer ja tenia aquesta feina. Fa anys que saps què és el que comporta. I al principi ho trobaves fascinant, exòtic… Fins i tot t’excitava esperar-me a casa durant dies, i quan tornava, fèiem l’amor perquè ens havíem enyorat. I ara…

—…Ara tenim un fill. I sí que t’enyoro. Enyoro que siguis aquí per fer l’amor, però també per compartir el pes de tot plegat.

Vam fer uns segons de silenci en la conversa telefònica. Jo vaig clavar els ulls a la llufa que el Quim havia retallat.

—La veritat és que ara em va fatal avançar la tornada, perquè la soprano porta dies amb una afonia que ens ha encallat, i seria un caos anul·lar aquests assajos. Amor, ànims. Ets forta! I te’n sortiràs. Per Cap d’Any estarem junts i farem una festa per oblidar-nos de tot —va concloure el Dan.

Molt bé, vaig murmurar d’esma, i sota els meus peus, em va semblar que el terra de casa nostra començava a esquerdar-se.

7

Vaig passar tres dies de dol, sola. Amb el Quim. El Dan em telefonava al vespre, quan sortia del teatre. Es mostrava interessat a saber com anava entomant la situació. A estones li deia que tot bé, a estones plorava i era incapaç de parlar, i a estones m’enfadava i acabàvem discutint. No em va dir res de com se sentia per la pèrdua del nostre fill; es parapetava rere el mur de maons d’una masculinitat callada des d’on només parlava de la feina.

Va tornar de Milà el matí del dia 31. Estava content perquè la soprano havia recuperat la veu, perquè tot apuntava que l’estrena seria un èxit i perquè tenia moltes ganes de celebrar el Cap d’Any a casa, amb l’Anna i el Lluís, uns amics —més seus que meus— que em cauen bé, però que em cansen perquè sempre acaben parlant d’interioritats teatrals que desconec i que em deixen fora de joc. Quan faltaven deu minuts per a les campanades, el Dan es devia adonar que feia més d’una hora que jo no era a taula, i em va venir a buscar. Havia portat el Quim al llit, i em vaig quedar adormida mentre li llegia el seu nou llibre preferit: 125 ocells de Catalunya que cal conèixer (Miniguia de camp). Despentinada, i amb el rímel corregut, vaig empassar-me els dotze grans de raïms i, mentre ens petonejàvem els uns als altres per desitjar-nos un gran any, em van tornar les ganes de plorar. Portava tota la nit marejada i amb nàusees. Era la prenyada de Schrödinger: estava embarassada i, alhora, no ho estava. Vaig canviar d’any amb un fill cadàver arraulit a dintre meu.

El Lluís va sortir de la cuina.

—Em pensava que éreu uns bons amfitrions, perquè les gambes i les cloïsses eren boníssimes, però us heu oblidat del més important: el gel per als gintònics! —va deixar anar.

L’Anna i el Dan li van riure la brometa. Jo em vaig quedar badoca preguntant-me per què el Lluís portava les ulleres de sol al cap, com si fossin una diadema, i no se les havia tret d’allà dalt en tota la nit. Em vaig fixar en les seves pupil·les dilatades per la coca que s’havien fotut damunt la nostra taula del menjador tan bon punt jo m’enduia el nano a dormir. De sobte, vaig sentir-me estranya a la meva pròpia casa, en el meu cos, i vaig dubtar de si arreplegar la cocaïna i tancar-me a l’habitació per fotre-me-la tota i acabar d’enfollir o baixar al carrer a buscar gel per als seus gins.

Vaig decantar-me per la segona opció. Al Bar Veider hi havia un estat d’embriaguesa general que feia pensar que tota aquella gent portava un any sencer celebrant el Cap d’Any, i no pas mitja hora. Asseguda a la barra, en un tamboret que ballava i amb dos homes al meu costat que junts no en feien un, li vaig demanar al Quique, el cambrer, que em servís un tequila. Per un moment la culpa de beure alcohol em va pessigar, però vaig entaforar-me la llimona a la boca i la vaig mossegar amb fúria. Després vaig untar-me la mà de sal. Me la vaig llepar com una lloba trista que es cura les ferides i em vaig fotre el tequila d’un glop. Ni l’alcohol més fort podia matar un fill mort.

Coses bones d’haver patit un avortament:

Poder tornar a menjar pernil salat: fuck you, toxoplasmosi!

Poder tornar a menjar formatges de llet crua: aquí ja no hi ha res per matar, Listeria.

Poder tornar a menjar sushi: anisakis, veniu a devorar-me les entranyes, mengeu-vos el cervell del meu fill cadàver.

Poder tornar a beure tot l’alcohol que em vingués de gust. Endavant amb la ressaca.

«Que la força t’acompanyi», deia la samarreta del Quique.

—Avui té més sentit que mai —li vaig dir assenyalant-li el pit.

—La força sempre t’ha d’acompanyar, guapa! —em va respondre mentre em servia el segon tequila.

Vaig conversar una estona més amb ell, que tot d’una em va semblar més sexi del que l’havia considerat mai. Alguna cosa en la seva gesticulació bucal em va posar estranyament calenta i em va creuar pel cap el pensament fugaç i esperpèntic de demanar-li que fes fora a tothom del bar i que em follés amb ràbia darrere la barra, damunt les caixes de cervesa, amb el so torturador del motor de les neveres de fons, o a terra, amb les cuixes damunt aquell llard fastigós de què s’alimenten les paneroles. I després del segon tequila, va venir un gintònic. Tenia ganes de fer caca i, en comptes de comprar la bossa de gel i tornar a casa, em vaig asseure a la tassa del vàter d’aquell lavabo diminut i lúgubre mentre la Carrie Fisher, vestida de Leia Skywalker, em mirava des del pòster penjat a la porta. El Dan em va trucar quatre o cinc vegades i em va enviar un missatge demanant-me si m’havia perdut. Que en fa de temps que estic perduda, vaig pensar. Foteu-vos els gintònics sense gel! Vaig silenciar el telèfon, vaig obrir la llista de tecno a l’Spotify, em vaig posar els cascos, la música a tot drap, i vaig fotre’m a ballar enfollida en aquell pam i mig d’espai. L’eufòria i la lleugeresa van eclipsar la ràbia i la tristesa i, per uns moments, em sembla que vaig ser feliç. Quan tot se n’ha anat a la merda, ja només es pot remuntar. Un Cap d’Any surrealista que recordaré sempre.

8

No sabria dir quanta estona he tingut el metall de l’espèculum i de les tisores dins la vagina. Se m’ha fet etern. He aguantat tant com he pogut, però quan he sentit el crac de les tisores dins el ventre, m’he abandonat. La doctora ha fet una cara estranya quan les ha estirades vagina enfora. S’ha apartat per parlar amb la infermera i després m’ha dit que «la mostreta extreta» no era suficient i que ho havien de repetir. Si no hagués estat un vedell esventrat sense forces, l’hauria engegada a pastar, però colgada de culpa, l’únic que he sabut dir ha estat:

—Ho sento. Dec ser molt poc soferta, però no puc més.

La paraula soferta m’ha recordat la mare, que sempre l’entafora a qualsevol frase. Aquella és una dona soferta; ha portat molt bé la mort del seu marit. Compra’t la jaqueta negra, és un color més sofert i no s’embruta tant. I només de sentir la paraula, la mare se m’ha aparegut allà, a la consulta. Sovint em passa, que només de pensar en la mare, és com si la invoqués. A ella encara no li he explicat que ja no tindria un segon net, i m’ha semblat que s’asseia en un dels tamborets i que em dedicava una mirada de tristesa i de desconcert. La mare imaginària m’ha mirat amb aquella tendresa que tota mare guarda per a la seva filla, malgrat els crits i la pitjor de les relacions. Però ni tan sols la seva presència inventada que em reconfortava ha pogut esborrar el sentiment de vergonya de no ser prou valenta. No n’hi ha per a tant, no som al segle XV, tens sort, em deia a mi mateixa per mirar de trobar el cantó positiu de la situació. Tot i que, ben mirat, segur que una llevadora del segle XV hauria mostrat més caliu i destresa que aquella doctora postmoderna. No sé si ha estat una interpretació meva fruit de la necessitat, però m’ha semblat que per primera vegada des que era en aquella consulta, la doctora tenia per mi un bri de compassió als ulls. M’he agafat a aquell bocí d’empatia per atrevir-me a mostrar-me vulnerable i apel·lar a la seva clemència.

—No podeu fer-me la biòpsia d’aquí a una estona a quiròfan, quan estigui sedada i no m’adoni de res? —he demanat amb la culpa esgarrapant-me l’ànima.

La doctora ha fet cara de contrariada i, en un primer moment, no ha cedit. Aleshores m’he sorprès a mi mateixa.

—De fet… Crec que no cal que fem la biòpsia. No tindré cap més fill, així que tant és saber per què s’ha mort aquest i per què vaig perdre el bessó del meu fill gran —he deixat anar amb contundència.

He tret les cames somortes de les gamberes, m’he alçat sense permís i he començat a vomitar. La doctora ha sortir de la consulta dedicant-me una mirada de menyspreu perquè l’havia desautoritzada, i la infermera s’ha afanyat a portar-me una paperera plena de compreses i bates perquè acabés de gitar-hi.

—Em sembla que m’estic marejant —he murmurat amb el cap enterbolit, mentre una tristesa m’ensordia i em feia trontollar tots els sentits com si perdés el món de vista. Aquella no era només una tristesa per la teva mort, fill, sinó també una pena encesa per la distància emocional entre la doctora i jo. M’han tornat les basques. La infermera m’ha lligat la bata que duia mig oberta, ensenyant el cul, i m’ha fet passar a la consulta del costat, però abans d’arribar-hi m’he adonat que em regalimava sang, cuixes avall, i he tornat a vomitar, aquesta vegada, a terra.

—Tranquil·la. No passa res. Estira’t aquí fins que et passi el mareig —m’ha dit en un gest amable que he agraït moltíssim.

He perdut el coneixement uns minuts, i quan he tornat a obrir els ulls, tenia la cara de la doctora al damunt. M’ha dit que ho havia consultat amb els seus superiors, i que sí, que em farien la biòpsia a la tarda, a quiròfan, quan ja estigués anestesiada. Per què recoi no m’havien ofert abans aquella opció? Per què m’han fet passar per tot això? Mentre em recuperava del mareig, m’he adonat que la porta de la consulta estava entreoberta i podia veure com la infermera netejava la llitera on jo havia estat estirada feia una estona. Un cop la cambra ha quedat neta del meu rastre, la doctora ha fet passar una embarassada i la seva parella per fer-se una ecografia. Pel volum de la panxa, diria que la dona estava de cinc o sis mesos. Quan s’ha estirat a la llitera on jo jeia feia pocs minuts, l’he perduda de vista, però m’he imaginat la mà d’ell prement fort la d’ella, i els seus somriures còmplices, feliços i nerviosos. He trobat a faltar el Dan i m’he posat a plorar. I de cop, com un cavall esvalotat, el so d’un cor diminut, bategant amb delit de viure ha entrat fins a la consulta on jo em trobava i m’ha travessat per dins. M’he desmuntat del tot, derrotada per no ser aquella embarassada, feliç per la felicitat d’aquella dona. Malgrat la mort, la vida sempre guanya, he pensat mentre acaronava el meu ventre buit i furgat.

9

A l’habitació, entre dues infermeres em col·loquen al llit. Una d’elles em comunica que ja poden entrar visites a veure’m, que si vol que avisi algun familiar. Li dic que gràcies, però que he vingut sola, i tanco els ulls, que em tornen a pesar com si m’hi hagués entrat tota la sorra d’una platja. La manta em tapa fins arran del coll, però no m’arriba als peus. Faig per estirar-la cos avall, però aleshores tinc fred als braços. Em resigno, i trio tenir fred als peus. No es pot tenir tot; sempre s’ha d’assumir un fred incòmode en alguna banda. Em ve el Quim al cap, i em poso a plorar, sense forces. Me l’imagino jugant amb tu, Sam, barallant-vos per qualsevol tonteria. Tots dos ploriquejant dins el cotxe, a les vostres cadiretes brutíssimes i plenes de molles, perquè malgrat que em vaig jurar que dins el cotxe no s’hi menjaria, sempre acabo cedint. I jo us miro, desesperada, i procuro calmar-vos i em culpo per no tenir el cotxe mai net i per ser una mare superada per les circumstàncies.

En algun moment li hauré d’explicar al meu fill gran, al meu fill únic, que va estar a punt de tenir un germà, però que al final no va poder ser.

Em fa mandra estar desperta perquè em fa mandra estar trista. Ara que havia aconseguit arribar tan amunt a l’escala de les il·lusions, una coça imprevista m’ha tornat altre cop al primer graó. Fins i tot el gest d’haver de vestir-me se’m fa feixuc. Haver de tornar allà fora, al món, quina pujada!

M’agradaria quedar-me aquí a l’hospital i que em cuidessin. Si no fos pel menjar infecte que hi donen i perquè el motiu que m’hi ha portat és trist, seria capaç d’inventar-me alguna malaltia lleu per allargar-ne l’estada. Quan ets mare, si et trobes malament, t’has de sobreposar. Aquesta és una de les moltes coses que viuen a l’ombra de la maternitat i que ningú t’explica. S’acaba el teu dret de suar dins el llit durant dies mentre algú que t’estima s’ha ocupat de tot allò de què tu sols ocupar-te. M’enyoro a mi mateixa abans de ser mare. Enyoro la meva vida. Sento nostàlgia de la febrícula infantil que despertava la compassió de la meva mare. El menjar que em preparaven ella i l’àvia després de dies amb gastroenteritis. La sopa de pa, el peix amb oli, els macarrons vidus i les patates bullides escampades pel plat on traçava caminets com camps llaurats amb la forquilla. No tenim una bona relació, amb la mare. Des que soc mare, l’enyoro més. I em sembla que enyorar-la és també enyorar-me a mi de nena. Però no. L’enyor de la mare ve de molt més enrere, de tan lluny que no en veig l’inici. I només de pensar-hi, torno a invocar-la. És aquí, a l’habitació d’hospital, al meu costat i fa aquells ulls vacil·lants de retrets. Quan la faig aparèixer, tinc el desig de trobar-me una mare amorosa i propera, però la mare que es presenta sempre és més aspra que la mare real. I penso que deu ser culpa meva perquè soc jo qui li dono caràcter i forma.

Ara, per exemple, l’he feta venir esperant que em sostingués entre els seus braços, perquè la mare i jo no ens abracem gaire sovint, ni a la vida real ni a la imaginària. Les nostres densitats són tan diferents com les de l’oli i l’aigua, i no aconseguim fondre’ns l’una en l’altra. La mare que acabo d’invocar és la versió que alimenta el meu fatalisme. Potser, en realitat, tinc ganes de parlar-hi per barallar-m’hi, com qui se’n va a l’era per omplir-se de pols a consciència. De la tristesa en surt la ràbia, i qui sap si el que em cal és oblidar el dolor a cops de puny, i per això me la imagino, perquè ella i jo som sacs de boxa, l’una per l’altra.

—Si ha anat així, és que no havia de ser, filla —em diu.

—No em consola, això.

—Intento animar-te.

—Doncs no te n’estàs sortint.

—Ja en tindreu un altre. Tot i que tu sola amb dues criatures…

—No estic sola. Tinc el Dan.

—Tard o d’hora et deixarà. Amb els homes no se sap mai. Ja ho has vist amb ton pare. Un dia hi són, i l’endemà n’han trobat una altra i desapareixen. Fa temps que no esteu bé. Potser el millor que podia passar és que aquesta criatura no nasqués. Per cert, on és el Dan?

—Em van trucar ahir de l’hospital per avisar-me que hi havia quiròfan per avui. El Dan va comprar un bitllet per ser aquí, amb mi, però han tancat l’aeroport de Milà per la nevada. Mare, vull descansar una estona.

—Sempre has estat una malalta difícil de cuidar. Te n’aniràs sola a casa, ara? Potser podria venir i preparar-te un caldo d’ossos de pollastre.

—No sabries ni com treure-li la pell, a un pollastre.

—Ets tan dura amb mi… Per què no m’has explicat que havies perdut la criatura? A la tieta sí que l’hi has explicat.

—No l’hi he explicat a ningú. I a ella l’hi vaig comentar per casualitat. Em va trucar, vaig trencar a plorar i…

—Se suposa que les filles expliquen aquesta mena de coses a les mares.

—Amb tu no ploro mai. No sé plorar davant teu.

—I això a què treu cap, ara? Dones massa voltes a les coses, d’aquí et ve tanta ansietat.

—Per què no ploro davant teu?

—Si m’haguessis explicat que t’operaven, ara seria aquí, a l’hospital, amb tu. Asseguda en aquesta cadira per fer-te companyia. M’hauria esperat en aquesta habitació fins que sortissis de quiròfan, t’hauria portat a casa amb el cotxe, i t’hauria fet un caldo d’ossos de pollastre.

—Prou, mare! Deixa estar aquesta comèdia del caldo!

—Quan m’explicaràs que has perdut el fill?

—No t’ho explicaré.

—Sí que m’ho explicaràs. M’odies i et fas la dura, però necessites explicar-m’ho.

Càgum tot. La mare té raó. És clar que necessito explicar-l’hi, i no només això. Necessito explicar-l’hi tot, les il·lusions, les penes, les cabòries, les foteses… Però fa anys que vivim en un camp de batalla ple de mines i ens bombardegem mútuament. Acostar-m’hi per parlar-hi amb el cor a la mà és arriscar-me que una bomba m’amputi un braç o una cama.

M’alço del llit i observo el carrer a través de la persiana entreoberta. Clàxons, murmuri, sorolls que reboten contra l’asfalt. Allà fora hi ha el món que mai s’atura; la jungla de les tragèdies i les meravelles on conviuen animals amarats de felicitat i animals ofegats per l’ansietat.

Encara no l’he desdibuixada, i em mira.

—Ara t’ho explicaré, mare. Ara quan arribi a casa, et trucaré i et diré que no seràs àvia per segona vegada. La notícia et tenallarà, però no mostraràs feblesa. Senzillament li trauràs ferro a la situació. I segurament em semblarà fred el que diràs, i no m’animarà gaire, però entre línies, allà on amagues tot el que no vols dir, rescataré un to d’empatia i em convenceré que també les teves paraules em poden calmar. I tu em preguntaràs, dolguda, per què no t’he avisat abans.

La mare imaginària em respon que esperarà la meva trucada. Em passo la mà pel front i la faig fora del meu cap.

La infermera torna a entrar a l’habitació i m’entrega els documents de l’alta. Em comenta que si no ha de venir ningú a buscar-me ja puc marxar, però que no tingui pressa, i que si vull tramitar la baixa hauria de passar pel taulell de recepció. La baixa laboral és un concepte que no puc concebre a causa del meu excés de culpa proletària. Ni per salut em permeto aturar-me. M’aniria molt bé poder descansar uns dies, però no vull que la Iolanda sàpiga que estava embarassada. Li estic profundament agraïda que em proposés de ser la investigadora principal de la investigació, juntament amb ella, però estic molt a prop de fer un pas molt important per a la meva carrera i no vull donar-li cap motiu per repensar-s’hi. No vull que es pensi que vull tornar a embarassar-me; ella no té fills, i no va tractar gens bé l’Aina, una companya del laboratori, quan es va agafar la baixa per maternitat. Tinc ganes que sigui ja 9 de gener i que entreguem la sol·licitud per al finançament. Va, Lena, amunt! Un sacrifici més! Aviat veuràs els fruits de tota la feina feta i sabràs que haurà valgut la pena tanta dedicació.

Em vesteixo, i quan em poso l’anell de casada, una esgarrifança em formigueja pel cos com si milers d’insectes haguessin ensumat en la meva ànima alguna cosa a punt d’entrar en un estat de putrefacció i vinguessin en corrua a devorar-ho.

10

La vida i la mort, dos gossos enrabiats mossegant-se mútuament. Ens anem empenyent els uns als altres per entrar i sortir d’aquest món, em va dir una dona a l’enterrament de l’avi, que va morir dos mesos després que nasqués el Quim. Hi he pensat sovint, en aquelles paraules i en aquella dona estranya que em va donar el condol i em va fer dos petons, i que ningú sabia ben bé de qui era parenta ni d’on havia sortit. Si fos cert, em demano a qui ha evitat empènyer el Sam amb la seva mort. Qui és que havia de marxar, i de moment es queda al món, perquè ell, finalment, no vindrà? Mentre la Júlia, una coneguda, estava parint, la seva mare va tenir un atac de cor i va morir al mateix hospital, una hora abans que nasqués el seu fill. Com se li explica una desgràcia així, a una partera que té el nadó al pit, acabat de sortir-li de dins, enfilant-se-li cap al mugró per trobar l’aliment que l’ha de fer créixer? El Dan sempre remuga quan explico les meves penúries als amics o coneguts, però a mi m’agrada parlar de la cara menys amable dels dies, de tot allò que solem callar, perquè mostrar les nostres desgràcies ens acosta als altres. En el fons, tots compartim pors que són una mateixa por, i una mateixa solitud de circumstàncies diferents. Jo veig l’agraïment als ulls aliens quan m’estripo l’escorça i els demostro que també la meva saba arrossega partícules de desgràcies i neguits. La Júlia podria haver-me dit que el seu part va ser meravellós, però va ser honesta, i la seva generositat avui em fa sentir menys sola. Comparar-nos amb d’altres que han patit potser és un consol estúpid, però va bé per mesurar el nostre dolor. La vida no és justa. El Dan i jo hem tingut mala sort, però no em vull autocompadir, que ja em conec, i el pitjor que puc fer és castigar-me encara més.

Juraria que tenia dret de veure el teu cos mort, però no m’ho han ofert. No m’han dit què en farien de tu, i jo tampoc no ho he preguntat. Al cementiri del barri hi han inaugurat un espai per al dol perinatal. Vaig llegir que es pot sol·licitar a l’ajuntament que gravi el nom del nadó a una estrella metàl·lica que després podem anar a plantar al cementiri. Potser m’agradaria fer-ho, però conec bé el teu pare… És un home pragmàtic i qualsevol cosa que sona massa naïf li provoca urticària. Em dirà que el que hem de fer és seguir vivint i anar entomant la tristesa. I segurament té raó.

11

Deixo enrere l’hospital. Torno a casa caminant amb parsimònia i, cada dues o tres passes, premo l’úter amb força perquè em fa l’efecte que, en qualsevol moment, em caurà de dins una resta humana que s’han oblidat d’aspirar.

El carrer és fosc; un bullici de gent amb bosses penjant-los dels canells plenes de rotlles de papers per embolicar mitjons, pijames, rellotges, llibres. El Quim encara no ha acabat d’escriure la carta als Reis. Demà ja tindrem un entreteniment. Ha demanat un cove per a la roba bruta. I un hotel d’insectes. Té una estranya obsessió amb les formigues i sempre es lamenta que a la ciutat gairebé no se’n veuen. Al Sam li hauria encantat viure la nit de Reis. El Quim diu que és el dia més emocionant i, només d’obrir l’últim regal, ja desitja que passi un any sencer per tornar-ho a viure. El que no sap és que a mi em fa més il·lusió que a ell, la visita de Ses Majestats. Amb la maternitat he tornat a assaborir el gust dolç de la ingenuïtat. Cada 6 de gener, durant unes hores, tinc cinc anys altra vegada.

Ah… La vida és un exili etern d’una infància a la qual no tornarem mai. Els qui no van rebre prou amor en la infantesa són catapultats cap a l’edat adulta i malden per oblidar aquells anys tortuosos. D’altres s’allunyen, irremeiablement, d’aquells dies, amb una nostàlgia inesborrable. La porta de la maduresa es va obrir aviat al meu davant i, no sé si encuriosida o empesa pels adults, la vaig travessar sense intuir que, havent creuat, es tancaria darrere meu i deixaria enrere una innocència que no sé tornar a recompondre. A vegades penso que créixer és forjar una manera de plorar i un odi concret cap al món. Comencem a parlar i tot es complica. Els malentesos, els silencis, els errors són fils esgarriats que ens embullen fins a deixar-nos paralitzats. Quan la vida em sobrepassa com una onada enfurismada que em colgués a la sorra dels problemes, donaria el que fos per tornar al sanglot, a les ombres prenent forma, al llenguatge sense paraules, al primer tacte, a la lletra lligada, al somriure original. M’agradaria recular, agafar embranzida i esbotzar aquella porta per tornar a un dia qualsevol de final dels vuitanta, quan el pare i la mare encara estaven junts i jo era feliç pentinant les meves nines. M’hi passava hores, jugant amb el Baby Feber, la Nancy africana i les Barbies raquítiques. A la mare l’atabalava haver-me de pentinar. Em sembla que és per això que odio els meus cabells, perquè ella no va estimar-los mai. I també em sembla que és per això que mai he insistit perquè el Quim se’ls tallés curts, malgrat que tothom em digui que sembla una nena. Pentinar el meu fill és corregir endavant la nostàlgia del que no vaig tenir.

Recordo un producte per desenredar els cabells que es va posar de moda als noranta. Quan anàvem a piscina, m’embadalia mirant les mans de les mares que ruixaven les cabelleres molles de les seves filles amb aquell esprai blau. Després, els eixugaven els cabells fins que brillaven com crineres de cavalls de competició i els feien trenes en un moviment de dits que em recordava la besàvia quan feia anar els boixets de banda a banda. De trenes no me’n va fer mai, la mare. Deia que no hi tenia traça i que els meus cabells eren massa rebels. Les dues coses eren certes, però quin mal que no s’esforcés a mentir-me. Els dies festius, o si hi havia alguna celebració, m’amarava el cap amb colònia Nenuco i em recollia la melena enrere, alçada en una cua altíssima que em tibava tant que em feia por que els ulls em saltessin de les conques. Potser no he valorat mai prou aquells moments d’intimitat i cures entre nosaltres; el que m’ha quedat a la memòria és el dia que vaig insistir que em trenés els cabells com ho feien les altres mares de la piscina. L’ofensa se li va encendre als ulls, i va bramar de desesperació. Em va deixar el raspall penjant del cap, entortolligat entre un manyoc de cabells. «Ja n’estic tipa. Te’n vas així a l’escola!», va etzibar-me. Vaig sentir les mateixes ganes de plorar que em tornen ara que hi penso, però no vaig plorar fins que no va arribar l’hora del pati. Davant la mare no plorava mai, perquè no hauria pogut suportar trencar-me i que no m’abracés. Fer anar la memòria enrere és obrir un armari dels mals endreços i que em caiguin al damunt les mantes velles i polsegoses de records plens de pols. Una filla no hauria de dubtar mai de l’amor de la seva mare. Què ho fa que només he retingut la distància entre nosaltres? Segur que la mare era càlida i tendra i soc jo que he esborrat els gestos amables, el seu amor. O no la recordo afable perquè no ho va ser? Si hi hagués un xip carregat de memòries dolces inventades per una intel·ligència artificial donaria el que fos perquè me l’incrustessin al cervell. No hi ha neguit més gran que viure en batalla constant amb qui t’ha portat al ventre i t’ha donat la vida. He de parlar amb el pare. Ell és la meva hemeroteca. Li truco. Contesta. No deixo que digui res més que hola i li llanço la pregunta:

—La mare, com era amb mi? M’abraçava, de petita? Necessito que facis memòria perquè de la meva no me’n refio. —El pare em demana si estic bé, però no li contesto la pregunta—. Quan jo plorava, o estava trista…, la mare què feia? —Està desconcertat, l’hi noto a la veu.

—No ho sé —diu.

—Pensa-ho, si us plau.

—Suposo que et deia coses perquè estiguessis millor.

—No. No t’ho inventis, eh!… Em deia coses. D’acord. Però m’acariciava? Em feia petons i abraçades, o només paraules?

—Què t’agafa ara? On ets? Vols que vingui?

—Estic bé. Només vull que et concentris i em diguis si la mare m’abraçava quan jo plorava. O no plorava mai, jo?

El pare fa un silenci que em mata. Em diu que està pensant.

—Hòstia, si t’ho has de pensar tant és un mal senyal.

—Estic amb un amic, fent un cafè i m’has agafat d’improvís… Espera que surto del bar.

Li dic que ho deixi estar, però ell no penja.

—És clar que t’abraçava! Què t’agafa, ara? Les mares estimen les filles i, quan ploren o estan tristes, les abracen. La mare t’estimava, i t’estima.

—Que m’estima ja ho sé. Jo també l’estimo.

—Segur que estàs bé? On ets?

—Vaig cap a casa. Estic bé. Perdona si t’he atabalat. Ja parlarem. Gràcies.

Penjo. Tanco la porta dels records, i obro la porta del pis. El recorro com si no fos casa meva. L’absència del Dan se m’enganxa a l’esquena, però no em fa nosa perquè ja hi estic acostumada. Torno a notar el formigueig al cos. Per força ha de ser un mal presagi. El magma de la nostra relació fa temps que bull i escalfa les roques sota els nostres peus. El nostre matrimoni és un guèiser que no trigarà a esclatar. La vida que no s’esdevindrà encén a cada cambra imatges d’un futur estroncat. Quina llista tan llarga de coses que ja no. Una vegada que parlàvem d’avortaments, la mare d’una coneguda em va dir: «A casa mai se celebren els embarassos, només els parts. Hi hem passat moltes vegades, per aquí». Però jo, malgrat la por, com una lloca estúpida, vaig covar al pit una esperança que ara és un forat de bala. Al mòbil, miro les fotografies que m’he fet els darrers tres mesos. D’aquí a un temps, les trobaré per casualitat altra vegada, i no em caldrà ni cercar-ne la data perquè sabré perfectament que en aquella fotografia portava un fill al ventre. I aquest estiu, quan s’acosti la data en què havia de sortir de comptes, te’m faràs present. Potser avui, potser ara, estaria parint un fill, pensaré.

La tieta m’ha deixat un missatge demanant-me com ha anat la intervenció. Em diu que si vull estar sola es pot quedar el Quim a dormir, o que si ho prefereixo poden venir a buscar-me amb el cotxe perquè dormi a casa d’ells. Li faig una videotrucada.

—Si et va bé, el vindré a buscar demà a mig matí, així aprofitaré per anar a comprar els regals… —El Quim apareix a la pantalla, i freno la conversa abans de deixar anar massa paraules prohibides.

—Mama, hem de tornar a escriure la carta per als Reis. Hi ha una cosa que vull demanar i que no vaig posar. Uns escacs!

—Des de quan saps jugar a escacs, tu?

—S’ha mort, oi, el nen que tenies a la panxa? He sentit que ho deia el tiet.

Em rendeixo a la seva sinceritat i no fingeixo. Li confirmo el que em demana, i amb una lleugeresa que li envejo em diu que el nen mort s’ha convertit en una estrella com la gossa de l’àvia Pilar.

Em fa una ganyota, i penja la trucada. Empassat pel silenci, el menjador es fa petit. I aquest desig que em ve. I la xocolata que trec de la capsa per menjar-me-la al sofà, com un petit plaer que em dona permís per pausar el dol.

12

La mare s’acaba de presentar a casa per sorpresa. La real, no la imaginària. Les portes de l’ascensor s’obren i, tan bon punt creua el llindar de la porta, me li llanço als braços. Em sosté sobrepassada per la urgència càlida del meu gest; no s’ho esperava. A la família som refotudament freds. En alguna baula del nostre ADN es va trencar la cadena de l’amor carnal. La noto tensa, però m’esforço per sentir-me a gust entre els seus braços. Ella no ho sap, però l’estrenyo fort per demanar-li perdó per haver dubtat de la seva tendresa.

—Va, ànims… —murmura, desfent-se de mi.

—T’ho ha explicat la tieta, oi? Ara et volia telefonar —li dic mentre m’escarxofo al sofà. Ella es treu la jaqueta i em mira amb una tristor empastifada d’ofensa. De dins d’una bossa en treu un tàper.

—T’he portat un caldo d’ossos de pollastre —em diu. A mi se m’escapa un riure suspicaç i em venen ganes de deixar anar una ironia de les meves, però callo perquè avui no és dia de tibantors. Insisteix que me’l prengui ara que encara està calent. Deliberadament em mostro vulnerable al seu davant. No sé si és que necessito explicar a algú com em sento, o si ho faig apel·lant al seu amor.

—És culpa meva. L’he perdut per burra… —murmuro esperant que la mare m’estrenyi la mà i em digui que no va de culpes, la cosa, sinó de mala sort. Però ella calla i jo continuo el meu discurs autodestructiu de màrtir—. Fa mesos que treballo massa i dormo poc, abocada al projecte… I, a més a més, em vaig entestar a muntar una calaixera nova per a l’habitació del Quim. Pesava com un mort, el maleït moble, i jo em vaig voler fer la valenta.

Ella m’escolta, però no em mira als ulls. No ha parat quieta des que ha entrat al pis. Se’n va cap a la cuina, segurament per anar a posar el caldo dins un bol, i em diu que el que ha passat ha passat i que ja no hi podem fer res.

—Tinc la cuina feta un nyap. Si us plau, no en facis cap comentari! —li crido des del menjador. Sento el soroll del microones. Un minut, i el clinc que fa la màquina quan ja ha acabat d’escalfar. Torna i m’ofereix el bol que fumeja.

—Et prens el caldo, t’estires i jo et rento els plats. —El desordre del pis la burxa per dins i no triga ni cinc segons a ajupir-se per començar a posar-hi ordre. Recull les peces d’un trencaclosques que el Quim ha deixat escampat sota la taula, i la via del trenet, al mig del pas, i dos retoladors destapats, i unes tisores. Aquesta és la seva manera d’estimar, endreçar el caos de fora per evitar anar massa endins del dolor; del seu, i del meu. No ho suporto, i no ho entenc, però m’esforço per acceptar el que m’ofereix. No s’asseu al teu costat, ni t’estreny la mà, però ha vingut a casa, i t’ha portat un caldo. Valora-ho, em dic.

Desa les joguines al cabàs, i sé perfectament què és el següent que farà. Ara es fixarà en les fulles resseques de les meves plantes, i després se n’anirà a la cuina, altra vegada, per deixar-la com una patena. Li demano que segui al meu costat, però ella ja ha vist el desastre i ha de posar-hi remei. Agafa una planta escarransida que tinc en una lleixa del menjador, la treu del test, li arrenca les fulles mortes i se l’endú cap a la pica. Com és que no s’adona que el meu estat és més deplorable que el de totes les plantes que no rego?

—Ho teniu tot fet un desastre —em diu amb aspresa, des de la cuina. La ràbia em mossega per dintre, i malgrat que sé que estic a punt de cagar-la, m’hi atanso i amb una fúria irrefrenable, l’escridasso.

—No em sents quan et parlo? T’he dit que no rentis els plats, cony! —Com si sentís ploure, fa rajar l’aigua, agafa el cossi, l’omple fins a la meitat i hi col·loca la planta a dins.

—Soc la teva mare i em mereixo un respecte. —Ara sí que em mira directament als ulls. Per primera vegada. Els té plorosos. No sé si és per l’esbroncada que li acabo de clavar o per la tristesa de la meva situació. Quin mal, la distància que ens separa malgrat que estem a un pam. Em desfaig com un castell de cartes que ella hagués tombat amb l’alè de les seves paraules i em disculpo.

—Demà m’agrairàs que t’hagi ajudat a endreçar la casa —murmura tot fregant els plats.

Truquen al timbre. Per un moment em penso que és el Dan, que ha aconseguit agafar el vol, però ell té claus i mai no truca. Potser és la tieta, li dic a la mare. Ella s’afanya a eixugar-se les mans, amb el rictus tensat, i amb els dits per pinta, s’arregla el serrell.

—No és la tieta. És el teu pare —afirma contundent.

—Has fet venir el pare?

—Jo no he fet venir ningú. Com que a ell tampoc li has explicat el que t’ha passat, li he trucat i l’he informat.

Per supervivència, activo el mode ironia.

—Genial! Vaig a buscar confeti i que comenci la festa!

—Som una família trencada, però avui hem de ser aquí per fer-te costat.

M’he desfermat i estic als antípodes de la meva pròpia pena. Ric a cor què vols perquè tot plegat em sembla tan delirant que només puc sobreviure-ho des de l’acidesa de l’humor.

—Es pot saber què et fa tant riure?

—Que intentis fer-me creure que ho has fet per mi. L’has avisat perquè el volies veure…

—Vaig amb bones intencions, però mai no faig res bé, amb tu. Et vinc a cuidar i em tractes com un ase. Val més que me’n vagi… —diu amb altivesa, però no fa cap gest d’anar-se’n. De cua d’ull va guaitant la porta per veure si arriba el pare. D’ençà que es van separar, que busca qualsevol excusa per trobar-se’l. No sé si ho fa perquè l’enyora o perquè voldria esclafar-li el cap, o totes dues coses alhora.

Quan el pare entra al pis, tinc la sensació de ser al teatre a punt de veure una obra tediosa que he vist massa vegades en els darrers anys. Els focus il·luminen els dos protagonistes de la gran farsa, i el meu voltant s’enfosqueix com si fos a la platea.

—Te’n vas? —li demana el pare amb cara d’estaquirot quan veu que ella agafa la jaqueta.

—Me n’aniré, sí. Perquè es veu que molesto, i la teva filla diu que no t’hauria d’haver trucat. No faig res bé… Però primer acabaré de fregar els plats.

El Pere, el meu pare. El meu Agamèmnon. Feia setmanes que no el veia. Em sembla que està més prim. I s’ha tallat els cabells. Darrerament, quan soc al llit a punt d’adormir-me, em ve ell als pensaments i sempre acabo plorant. Era el puntal de la meva vida i ara és un satèl·lit vingut d’una altra galàxia. Voldria enfadar-m’hi per haver capgirat el mite, per haver-se convertit en un Egist traïdor que m’ha deixat sola amb el dolor de Clitemnestra, per haver desdibuixat el retrat familiar just quan jo acabava de parir. Voldria odiar-lo perquè va fugir i jo encara el necessitava. Però no soc capaç de retreure-li res, perquè va ser d’ell de qui vaig aprendre l’empatia. Li vaig parlar d’això a la psicòloga, de com els perdono a ell i a la mare, constantment, i que bé que m’aniria enviar-los tots dos a pastar. Si el pare se’n va anar de casa, va ser perquè necessitava un canvi. Un gest lícit, fins i tot valent, em dic. I m’esforço per escanyar el meu egoisme i el meu desig de veure’l més, i em consolo de pensar que malgrat la distància, ell és feliç amb la seva nova vida. Però ara que me’l miro, no m’ho sembla, de feliç.

Se m’acosta i m’hi abraço com si fos un arbre mil·lenari de tronc robust. I així ens estem una bona estona.

El silenci del menjador alerta la mare, que treu el cap des de la cuina mentre eixuga un tàper amb insistència i ens observa amb recel. Fa uns anys, la imatge de nosaltres dos abraçats li hauria escalfat l’ànima fins a fer-la somriure, i segurament hauria deixat anar algun comentari irònicament simpàtic sobre l’amor indestructible entre Electra i Agamèmnon. Però el divorci, passats els seus seixanta, va deixar la mare tan seca com les plantes que mai me’n recordo de regar. Ara és un cactus miracle que sobreviu alimentant-se només de l’aigua de la pluja que cau de tant en tant. Li veig l’enveja als ulls. Voldria que l’adorés a ella tant com adoro el pare. Voldria que odiés el pare tant com ella l’odia. També voldria estrangular-lo per tot el mal que li ha fet, i alhora voldria anar cinc anys enrere i que res no hagués canviat. No; voldria anar fins al punt exacte on va començar a gestar-se el desgast. Voldria tornar al passat i reviure la seva relació observant cada detall per esbrinar el que no ha pogut descobrir encara: per què el pare la va deixar. O potser només voldria que jo l’estimés millor de com l’estimo. La contradicció va de bracet amb la mare des que ell se’n va anar amb una altra de més jove. La ruptura no entrava dins els seus plans de família feliç. Entenc el seu dolor, però cada vegada que he fet per ajudar-la, la mare ha acabat queixalant-me com si fos un animal engabiat que deixa anar la fúria amb qui se li acosta per donar-li menjar. Les seves paraules s’han tornat agres i virulentes, i tot són bales que voldria disparar contra el pare, però que acaben perforant-me a mi, perquè jo hi soc, i el pare ja no.

—No era una bona idea que vingués, però bé que te li abraces —murmura ella, que continua brunyint el tàper i se’l mira amb ulls clínics per assegurar-se que brilla com si l’haguéssim d’exposar en un museu.

—Meli… —li diu el Pere.

—No em diguis Meli. Per a tu, torno a ser l’Amèlia.

El pare entoma el moc, mira a terra i calla. M’avorreixen tan profundament tots dos, que me’n vaig a la cuina. Els sento discutir de fons i em venen ganes de plorar.

—He vingut perquè era important. I, sí, gràcies per avisar-me, Amèlia —comenta el pare, intentant posar pau.

—Ja ho veus, encara que hagis desaparegut del mapa i hagis decidit substituir-nos per una nova família, jo soc tan burra que encara penso a trucar-te.

—Em sembla que no és el millor moment per discutir. La Lena no està bé.

—Ningú està discutint. No t’equivoquis. Només et dic que si no fos per mi, avui no series aquí abraçant la teva filla que et necessitava.

—Si ella m’hagués trucat per explicar-m’ho, hauria vingut, i tant.

—Però no t’ha trucat. Pregunta’t per què.

—Sí que m’ha trucat, però no m’ha explicat què li passava. I ho respecto.

La mare esclata a riure.

—Ara t’omples la boca de respecte, però amb mi no ho vas ser tant, de respectuós. —Està enrabiada, però sé que la diverteix tenir el pare acorralat contra les cordes.

Torno al menjador amb un bol ple de crispetes i me’ls miro com si no fossin els meus pares. Perquè, de fet, ja no sé qui són. Un home i una dona a les portes de la tercera edat, reconstruint la seva vida amb retalls d’una nova joventut que els faci oblidar que es fan vells. Una batalla campal dialèctica, al menjador de la seva filla el dia que ella ha perdut el tros de vida que duia a dins. Segrestats pels retrets, ni s’adonen que soc aquí. S’han convertit en dos països en guerra. La Norma, la psicòloga, m’ha repetit centenars de vegades que m’he de distanciar d’ells, però jo em penso que soc les Nacions Unides i m’entesto a posar-hi pau, perquè veure’ls discutir amb aquesta ira em traumatitza tant com ho va fer la guerra de Bòsnia. Aleshores jo era petita, però aquelles imatges que veia de passada a la televisió em van provocar terrors nocturns: somiava que bombardejaven el nostre carrer i que jo aconseguia sortir viva d’entre les runes, però el pare i la mare morien esclafats pel sostre d’una casa en la qual havien dipositat tots els estalvis. La mateixa casa per la qual es barallen ara. Casa meva. La casa de la infància; l’únic que queda en peu de tot el que vam ser com a família. La casa que tants anys van trigar a pagar i que ens va deixar tants estius sense vacances, perquè no hi havia diners per a tot. Els pares són desconeguts que han vingut per cuidar-me, però si ara els donés un tirabuixó a cada un, es buidarien els ulls davant meu.

De petita, havia sentit històries d’amics i amigues els pares dels quals s’havien divorciat, i n’explicaven pestes, de la seva mala relació. «No, això en el meu cas no seria així. Els meus es porten bé, m’han educat en el diàleg i el respecte, i si mai se separessin, ho farien amb concòrdia», deia jo, innocent de mi. No m’hauria imaginat mai que el divorci dels pares podria fer-me tant de mal malgrat ser una persona adulta. De què us servirà guanyar la casa, i aquesta guerra, si quan us feu vells m’hauran passat les ganes de veure-us perquè el vostre egoisme m’ha destrossat? Ara soc una vall envoltada de muntanyes inaccessibles que he de pujar, i ells dos i el Dan són les pedres que rodolen avall quan provo d’apuntalar-hi el peu per anar amunt. M’hauria de comprar un casc i un arnès perquè en qualsevol moment acabaré espenyada pel precipici.

L’olor de les crispetes acosta la mare fins al meu bol. N’engrapa unes quantes i se les fica a la boca. En el fons, són dos personatges d’una comèdia. Val més que rigui de tot plegat. L’espectacle continua!

—Vindràs al dinar de Reis per veure com el teu net obre els regals, o t’ho tornaràs a perdre, com l’any passat? —li demana l’Amèlia al Pere.

—Ja li vaig dir a la Lena que m’encantaria, però tenim dinar a l’Ebre.

—Amb la família d’aquella, oi? Això és en el que t’has convertit per a la teva filla. En un pare distant que no té temps ni per ser amb el seu net el dia de Reis.

El pare diu que se’n va.

—No, pare, no marxis! Quedeu-vos tots dos una estona més, si us plau. M’esteu fent molta companyia. I encara em queden crispetes. En voleu? —Els dic alçant-me del sofà.

La mare es posa la jaqueta, va a la cuina i en torna a sortir amb una planta i un panettone. Col·loca la planta, polida i neta, a la lleixa, i abans de marxar em diu que s’emporta un panettone, que ja me’n comprarà un altre. Discutir li deu fer baixar el sucre perquè, sempre, després dels crits, corre a menjar dolços com si fos una maratoniana desnodrida. Murmura un bona nit eixut i tanca la porta amb un cop sec. El pare em mira avergonyit i se’n va al lavabo.

Al mòbil hi tinc un missatge del Dan que em demana com estic. «Ben distreta», li contesto. També hi tinc una nota de veu de la Marta Sales, la millor amiga de la mare:

«Em sap molt greu el que estàs passant. La teva mare m’ho ha explicat. Jo també vaig tenir un avortament. Ara et sembla que el dolor s’ho empassa tot, però aprendràs a estar millor, malgrat que hi hagi una tristesa que no s’esborra mai. T’ha agradat el caldo que li he donat per a tu? Soc aquí, si et cal res».

Era evident que no l’havia cuinat la mare, el caldo. Malgrat tot, la seva mentida me la fa més entranyable. Abans de tancar el mòbil, encara m’arriba un darrer missatge, de la mare.

«Perdona’m. Avui no era dia per discutir amb el teu pare. Em sap greu. Per tu. Em sap greu per tu, no per ell».

Li contesto:

«Gràcies pel caldo, t’ha quedat boníssim, mare. I gràcies per regar la planta i per rentar-me els plats. T’estimo».

13

Els budells del pare bramulen afamats. Li escalfo el caldo d’ossos. Em demana disculpes per l’espectacle que han muntat i s’ofereix per passar la nit amb mi.

—És bo, el caldo? L’ha fet la mare.

—Malgrat tot, veig que estàs d’humor…

—No riguis… Han canviat moltes coses des que vas marxar. La mare està malament, però s’ha renovat. Ara surt més amb les amigues, i sembla una dona més lliure. En el fons, li ha anat bé que la deixessis. Tot i que hauria estat més generós que ho haguessis fet fa anys.

El pare fa un parell de cullerades que li permeten guanyar temps per respondre i finalment reconeix que va ser covard.

—Segur que recordes que la mare m’abraçava o t’ho has inventat?

—La teva mare no sap fer caldo, però no dubtis que t’estima. I, saps què? Us assembleu més del que et penses, per això tot el dia esteu com gat i gos.

—Em pots fer un favor, pare?

M’acompanya amb cotxe a casa la tieta. Ens acomiadem amb una abraçada agredolça al portal. No sé quan el tornaré a veure. Obro la porta amb la cautela d’un lladre perquè no tinc ganes que sàpiguen que hi soc, i m’esmunyo dins l’habitació del Quim, que dorm com un àngel. M’estiro al seu costat i m’hi arrapo amb braços i cames com si fos una mare coala abraçada al seu eucaliptus dolç. Vull viure per sempre dins aquest instant de pau.

14

Oficialment estic de vacances, però he d’acabar d’escriure la revisió d’un article sobre nutrients i bioactius en els cítrics. Ja el vaig enviar fa uns mesos a la Critical Reviews in Food Science and Nutrition, una prestigiosa revista del sector. Molt educadament, em van respondre que podia imprimir l’article, doblegar els fulls i utilitzar-los per falcar una taula que balli. Sí, em van tancar la porta als morros, però no la van tancar amb clau i cadenat: Si vostè aplica els canvis que li suggerim, podríem tornar a considerar la publicació. I ara soc aquí, fent repicar els dits contra el teclat per millorar l’article mentre el Quim reclama la meva atenció cada cinc minuts.

—Mama!

—Què…?

—Mama!

—Què!?

—Hi ha un peix mort a la cuina.

—Què t’empatolles?

—Fa pudor.

Càgum redeu! No m’ho puc creure. Li demano que vagi a buscar son pare i que el faci venir, però em diu que el papa ha dit que no el molestem. Quins pebrots!

Tres vegades dic el seu nom abans el Dan no es treu els cascos de les orelles i m’escolta. Com admiro la seva capacitat de desconnectar-se del món.

—Estic en una videotrucada de feina, què passa?

—Per Cap d’Any em vas fer anar a tres peixateries per comprar la maleïda dorada i, al final, no la vas servir al sopar! Te’n vas oblidar i fa cinc dies que és dins el forn, florint-se.

—En podem parlar després? És important, aquesta reunió, Lena.

—Havíem quedat que t’ocupaves del Quim perquè jo pogués acabar l’article…

—Una hora, i ja estaré.

Rebufo. El Dan també rebufa. Ens empeny fora de l’estudi, tanca la porta, i torna a la reunió, segur que sense sentir ni un bri de culpa.

—Per això la cuina feia pudor de vulva, mama.

—Les vulves no fan pudor.

—El Kai diu que el seu germà gran li ha explicat que les vulves fan pudor de peix.

—El germà gran del Kai és idiota. Va, ves a jugar una estona, que aviat serà l’hora d’anar a la cavalcada.

Hi ha cases que són camps preciosos on cap tija creix més que la del costat per no sobrepassar la línia visual de l’horitzó, paisatges harmònics durant totes les estacions de l’any, polits i fotografiables. I després, hi ha casa nostra, que és un bosc selvàtic, amb males herbes alçant-se arreu, arbustos malgirbats, bardisses rebels i arbres caiguts al mig del pas. El Dan i jo som d’aquesta mena de parelles desorganitzades que poden passar-se tres dies sense paper de vàter a casa perquè cap dels dos ha pensat de comprar-ne quan s’estava acabant, i tot d’una no saben on guardar els cinquanta rotlles que apareixen, perquè tots dos n’han anat a comprar sense comentar-ho amb l’altre. Som d’aquesta mena de gent que de tant en tant recorda que convindria menjar peix més sovint i sempre que troba el moment per anar a comprar-ne és dilluns i el mercat està tancat (burros!). I el dia que compren peix, se’l descuiden cuit al forn. Realment ens mereixem un premi.

Quan va néixer el Quim, em vaig prometre que les seves joguines no sortirien de l’habitació perquè «ens cal mantenir espais que ens recordin la nostra vida abans de ser pares». Amb patates estofades, em vaig menjar les meves paraules. És impossible travessar el nostre menjador sense clavar-te peces de Lego als peus o trencar-te la crisma amb tot el que hi ha escampat.

A la cuina el panorama és igual de desastrós. El rentaplats és una boca mandrosa amb els plats bruts com dents corcades que em recorden que no em sé imposar al caos i que fa molt que no vaig al dentista. Entraria a l’estudi i li fotria la dorada pel cap al Dan, però en lloc d’això entaforo el meu cap dins la nevera per calmar l’ansietat. El calaix de les fruites està trencat de tantes vegades que l’hem tancat sense cura. El llum lateral fos; fa més d’un any que diem que l’hem de canviar, però sempre hi ha altres coses més importants per fer. El pot d’olives mortes fent honor al seu nom, tàpers amb ves a saber què a dins i un regalim taronja que ha empastifat les lleixes. Com ha de ser ordenat, el nano, si no ho som nosaltres? Potser el Sam ha decidit no néixer per evitar viure en aquest desori de llar.

Fa vint-i-quatre hores m’estaven fent la biòpsia i encara tenia un fill a dins. Ara soc un edifici amb aluminosi amb un úter deshabitat.

Em tapo el nas i trec la dorada del forn. No fa olor de vulva, sinó de cadàver esquarterat. Suposo. No n’he olorat mai cap. Em venen basques i ràbia i ganes de plorar. Agafo una bossa d’escombraries i, amb un torbament que m’accelera, vaig habitació per habitació esborrant el rastre del que un dia van ser il·lusions. La crema per a les estries, a les escombraries, les malles de prenyada, el tirallets, els bodis blancs, i els d’ossets, la manta pelfada, els llençols del bressol, la motxilleta… Tot a la brossa. En tornar a la cuina trenco a plorar.

—Què ha passat? —crida el Quim des d’algun racó del pis.

—M’ha relliscat un plat de les mans i s’ha trencat. No pateixis —li dic. És mentida, no m’ha caigut el plat, l’he llençat amb fúria contra el terra.

15

Merda! L’he fet aparèixer altra vegada. No, per favor, mare, ara no. Intento pensar en alguna altra cosa, però ella ja és aquí, a la cuina. Ha agafat el bol de la fruita, ple de mosquetes que hi voleien al voltant, i el guarda a la nevera amb aquella superioritat moral que em fa sentir un fracàs com a dona.

—No sé com podeu viure amb aquesta deixadesa. Mira com està tot. Sembla una cort de porcs. Encara no ha tornat de Milà, el Dan?

—Ha arribat fa un parell d’hores. És a l’estudi. Una videotrucada de feina.

—Ets ben burra, nena…

—No em diguis nena.

—Acaba d’arribar i ja es desentén de tot. I tu aquí, netejant. Hi ha cucs…

—A on?

—Sortint dels ulls de la dorada.

Em sembla que em marejo. Llenço la santa dorada a l’orgànica, que està plena a vessar i que probablement oblidaré de baixar al carrer quan sortim per anar a la cavalcada. El Dan també se n’oblidarà.

—Ja has acabat l’article?

—Com vols que escrigui, mare, si el Quim no em deixa i el Dan té feina?

—Te’l tornaran a rebutjar si no t’hi esforces més…

—Gràcies per encomanar-me el teu optimisme.

—Verge santa! Mira’l…! Quina desgràcia!

—De què parles…?

—El deixeu sol i passa el que passa…

—Què passa?

—T’està cridant…

—Qui?

—El teu fill. Darrere teu.

El Quim és al llindar de la porta i em mira amb un somriure diabòlic. Deixo anar un crit que es deu haver sentit des del Pedraforca. L’agafo pel braç i el planto davant el mirall del lavabo.

—T’has tornat boig!? Però com se t’acut?

S’ha tallat els cabells i sembla sortit d’un camp de concentració. Clapes que deixen entreveure la closca, i cabells escampats per la pica i per terra. El crido amb una ira desorbitada i ell es posa a bramar.

—Perdona’m. Estic enfadada, però no amb tu.

—Amb qui?

—Amb mi, amb el teu pare, amb el món.

—Potser puc demanar als Reis que em tornin a enganxar els cabells al cap… —somica, desconsolat.

—Em sembla que valdrà més que baixem i anem al barber, que te’ls talli ben curts.

Ell torna a plorar perquè diu que els vol llargs com els tenia, i m’invento una llegenda màgica que parla de la bona sort que porta que un barber armeni anomenat Atila et talli els cabells la nit de Reis.

16

Els ulls del Quim brillen més que les garlandes del carrer.

—Ja venen, mama, ja venen! —exclama. La melena li feia la cara més dolça, però està guapo, amb la closca pelada.

Li envio un missatge al Dan.

«On t’has fotut? Ja comencen a passar les carrosses. T’ho perdràs».

Em contesta que ara ve, que de seguida arriba. Entre la multitud, em sembla que algú crida el meu nom, però no sé qui és perquè no veig res. La família que tenim al davant ha arribat més tard que nosaltres i, amb empentetes subtils, s’han fet pas fins a primera fila, han plantificat una escaleta que portaven de casa i hi han enfilat el nen, que porta un barret de llana amb una borla enorme i ens mira amb impertinència des de la seva tribuna. La nena pèl-roja de trenes ha començat a plorar perquè ella també voldria tenir una escala per enfilar-s’hi. «Que baixi o que ens deixi pujar», li ha dit a sa mare. Jo me l’he mirada amb complicitat, i seguidament el Quim i un nen d’ulleres també s’han sumat als brams reclamant justícia. M’han vingut ganes de dir-n’hi quatre de fresques al pare neandertal que ha tingut la gran pensada de ridiculitzar-nos a tots amb la seva superioritat, però per sort un altre pare neandertal l’ha escridassat per mi. Gairebé es trenquen la cara davant de tota la canalla.

—Lena! —em torna a cridar la veu, i algú em toca l’esquena. És l’Alba, una companya del laboratori. M’explica que s’han traslladat al barri tot just fa una setmana i em felicita per la feinada que he fet amb la memòria del projecte. Jo em trec mèrits i recalco que ha estat una tasca d’equip.

—Segur que la Iolanda està orgullosa de tu. Ja era hora que repartís una mica de joc i no fes IP als endollats de sempre.

—Dubto que s’ho hagi llegit. Ho vaig entregar el dia vint-i-nou al matí i ella està de vacances —li responc.

El nebot de l’Alba l’estira pel braç per fer-la anar fins a primera fila i el Quim em demana per son pare.

—Ens veiem el dia vuit a la reunió. Segur que ens donaran el finançament i seràs una gran IP! T’ho mereixes —em diu l’Alba abans d’acomiadar-se. I, just en aquell moment, un caramel se m’estampa contra el nas i em fa veure les estrelles. No podrien llançar confeti? El Quim em demana que l’enfili. Veig el Dan a l’altra banda del carrer i li faig gestos amb els braços fins que ens ubica.

—Li vol donar la carta al patge del Baltasar. Puja’l a collibè —li demano. Ell comença a mirar tots els nanos que m’envolten i fa cara d’astorat.

—No hi és! —exclama amb cara de pànic.

—Qui no hi és?

—Collons, Lena, el Quim. S’ha perdut!

M’agafa un atac de riure.

—És aquí —li dic mentre el Quim el saluda amb la mà. El Dan s’esglaia de veure’l tan pelat.

—Però què li has fet?

—Al món hi passen desastres mentre tu fas reunions importants. Després t’ho explicarem. Va, enfila’l!

Me’ls miro tots dos, feliços, il·luminats pel llums del carrer. El Quim que estira el braç i li entrega la carta al patge, i el Dan que li ensenya el seu palmell i fan xocar les mans. Quan hi és, el Dan és un bon pare.

Intentar fer dormir una nano la nit de Reis és com pretendre que un adult s’adormi després de fotre’s tota la cocaïna de Colòmbia pel nas. Li explico quatre contes i resolc tots els seus dubtes sobre com s’ho fan Ses Majestats per anar a totes les cases del món en una nit, i per fi em sembla que s’ha clapat. Surto de l’habitació com una ninja i em preparo per a la gran producció. Comento amb el Dan tots els regals que li he comprat al Quim perquè demà no faci cara d’ase quan els vegi. Em critica alguna de les compres i, per evitar discutir-m’hi, li demano que faci guàrdia a la porta de l’habitació mentre acabo d’embolicar-ho tot i ho poso a lloc. El nom sí que fa la cosa, i definitivament caldria canviar la frase: els Reis no són els pares, els Reis són les mares.

Al llit, esgarrapo dos minuts per llegir. El Dan em pregunta com estic. Al fons dels seus ulls em sembla veure-hi un ocell ferit, però no verbalitza la seva tristesa. M’acarona la panxa buida amb una tendresa que encara no hem perdut del tot i jo m’excito. Sento l’impuls de passar la meva mà per damunt el seu pantaló suau del pijama amb l’esperança de fer-lo trempar i que fem l’amor. Ara desitjaria un sexe salvatge, dur, gairebé de càstig, de mare que ja no tornarà a ser mare, però em freno perquè se’m fa estrany que el seu penis em penetri, que entri tan arran del meu ventre de dol profanant el camí cap a la llar d’un fill difunt. És una sensació semblant a la que vaig sentir quan es va morir l’avi. La seva butaca buida al mig del menjador em demanava que m’hi assegués per honorar-lo, però alhora no gosava seure-hi per respecte, perquè d’alguna manera em feia l’efecte que ell encara era allà. Ningú de la família s’hi va asseure durant un temps llarg, fins que un dia hi vaig trobar l’àvia adormida, i tots vam entendre que l’avi li havia donat permís per ocupar el seu buit.

El Dan potser també està excitat, però tampoc fa cap gest per iniciar l’acte, i s’adorm. Jo llegeixo un parell de pàgines més i, quan faig per posar l’alarma al mòbil, entro a totes les aplicacions per fer el tafaner i reviso el correu. A la safata d’entrada hi ha un missatge que em crida l’atenció. És d’aquesta tarda. El meu primer impuls és d’esborrar-lo, perquè no el reconec i té pinta de correu brossa, però està escrit en català, i ves, aquest detall, potser estúpid, em fa descartar una estafa online. Llegeixo el nom de l’emissor diverses vegades. Abel Franquesa. I l’assumpte «Un favor». Per un moment penso que algú ha errat el destinatari i que no és per a mi, aquell correu. Abel Franquesa? Faig per obrir-lo, però tot d’una el Quim em crida. Merda! Salto del llit i vaig corrents a la seva habitació per evitar que descobreixi els regals abans d’hora.

M’he desvetllat. Me’n vaig al menjador i em bec una de les copes de cava que hem posat per als Reis. «Goita, el Baltasar tenia molta set i s’ha fotut tota la copa», li diré demà al Quim. Rosego un tros de galeta per justificar la gana de Ses Majestats i reviso els regals. No n’hi ha cap que digui el meu nom. Segur que el Dan m’ha comprat algun detall i s’ha descuidat de portar-lo al menjador. Demà al matí el posarà abans no es desperti el Quim. Més li val…

17

Ahir va ser un dia feliç, ple de regals i d’il·lusió i vaig aconseguir domar la tristesa, però ara torno a ser un volcà a punt d’entrar en erupció. El Dan fa estona que és al bar amb uns amics. Partit de futbol. Reunió social de mascles. Gràcies pel teu no-regal de Reis. M’hauria conformat amb una tauleta de xocolata. Vull cridar. No vull dormir. Ansietat i pensaments funestos que m’ataquen com abelles enfollides. M’alço del llit. No puc respirar. Calma’t. Ves a la cuina, pren-te alguna cosa i intenta dormir. Diazepams o melatonines. Un blíster a cada mà. Res. No em vull anestesiar. Si fa mal, que faci molt de mal. Vull escopir lava i esquitxar-ho tot. Molt bé. M’has abatut. Has guanyat. Què més vols? Merda de vida! Corro cap al mirall del lavabo. Mira’t. Fots pena. Odio aquesta melena escabellada que la mare mai va estimar. Vas esbroncar el Quim perquè s’havia tallat els cabells, i tant de bo tinguessis tu el valor de fer el mateix. Arrenca’t els cabells, desgraciada! No puc respirar. A terra, a terra. Ves a terra, que d’allà no en cauràs. Sí. M’estiro al terra fred del rebedor. Tremolo. M’ofego. Ets idiota. Només els idiotes es fan il·lusions. I ja en van dues. Obre la porta, surt al carrer i corre. No. M’espero aquí, tremolant. M’espero que vingui el Dan. Acaba’t la cervesa, surt del bar i torna a casa, Dan. Et necessito. No puc respirar.

18

Ja és aquí. Sento el dring de les seves claus al replà. Va, eixuga’t les llàgrimes i alça’t. Respiro. Em calmo. M’espero que entri i l’hi explico tot. Sí. Respiro. M’estic calmant.

Obre la porta, encén el llum del rebedor i jo faig cara de mòmia.

—Me’n vaig —li deixo anar abans que ell no digui res. L’he espantat. És clar. Soc una nina perdedora amb una melena terrorífica i amb la cara desfigurada, aquí soterrada a la penombra del nostre rebedor.

—Què fas desperta? És tardíssim!

—M’has sentit, Dan? Me’n vaig.

S’esforça per concentrar-se. Quantes cerveses s’ha fotut? Merda, Dan, et necessito serè. No s’adona que necessito que m’abraci? Està descol·locat i només balbuceja sons i em diu que tinc els ulls inflats.

—He plorat molt. No podia parar.

—Què ha passat?

—Me’n vaig, Dan.

—Te’n vas? A On?

—La Iolanda m’ha trucat just quan has marxat a veure el partit.

No sap de què li parlo. Estic segura que ara mateix, per més que li fotessin una pistola al cap, no podria dir si la Iolanda és la peixatera del barri, la pediatra del nen, una amiga meva o bé la cangur que a vegades cuida el Quim quan està malalt i tots dos treballem. Fa cara de lluç i mou el cap lleugerament, suposo que per desfer la boira pastosa que té dins el cervell.

—La Iolanda Fortuny, Dan, la meva cap del laboratori… —aclareixo.

—Ah… Aquesta Iolanda! —diu, com si n’hi hagués gaires, de Iolandes a les nostres vides—. Sí, sí. I tant. La teva jefa… —Badalla i comenta que està molt cansat i que si podem anar al llit per acabar de parlar. Però jo no em moc del rebedor.

—La Iolanda m’ha trucat per parlar del projecte. Demà tenim reunió d’equip. Quina merda… Soc idiota. No he sentit la trucada. Estava fent dormir el Quim i, en comptes de tornar-me a trucar, m’ha deixat un missatge. Soc tan idiota! M’ho hauria d’haver ensumat. A la Iolanda mai li he agradat del tot. Però vaig confiar en ella perquè em pensava que ella confiava en mi. He estat tan capficada per ser excel·lent que… Per què em vaig fer il·lusions? Volia tornar-li la trucada, però m’he frenat, perquè és tard, i perquè no vull semblar una boja, tot i que ho soc. M’estic tornant boja, Dan.

Deixo anar un crit que em puja des dels peus, com un llamp invertit de ràbia. Ell desvia la mirada cap a l’habitació del Quim, i em demana que em calmi que el despertaré. Em fa ràbia que ara es preocupi pel fill quan ha preferit marxar a veure el partit que quedar-se amb ell jugant amb els regals de Reis.

—Resulta que la decisió està presa des d’abans que jo entregués el projecte acabat el dia vint-i-nou, però no m’ho ha comunicat fins avui. T’ho pots creure? —No puc respirar. Tinc ganes de fotre una coça al penjador ple d’abrics, però en lloc d’això camino, faig voltes pel rebedor i el Dan em mira perplex i em demana què ha passat exactament.

—No seré jo, la investigadora principal. Li han donat el lideratge del meu projecte a un altre. Paaaam! M’ha guillotinat el cap! —Faig un gest amb les mans com si el meu cap rodolés per terra i anés a petar davant el Dan—. El veus? Aquí el tens, als teus peus. A la merda la feina feta, els sacrificis, el prestigi, les noves oportunitats… Gràcies per deixar-t’hi la pell, però tu, no.

—A qui l’hi han donat, el càrrec?

—Al Francesc Ventura. Un sènior del laboratori.

—Per què a ell?

—Per assegurar-se que els donin el finançament i perquè soc mare.

La boca del meu marit s’obre com una cova i mou el cap en un gest de negació subtil, deixant anar els seus dubtes amb un so que no és cap paraula.

—Dona…

—Dona, què?

—No crec que aquest sigui el motiu…

Si tingués el poder de fer sortir foc pels ulls, ara mateix el calcinaria. La lava em bull per dins, i no puc fer res per evitar que vagi cap amunt.

—Ah, no? Quin creus que és el motiu, doncs? Insinues que no he fet bé la meva feina?

—No! És clar que no. Però potser hi ha alguna cosa que se t’escapa. Parla amb la Iolanda…

—No hi ha res per parlar. M’ho ha dit claríssim! Escolta el missatge.

«Hola, Lena, com estàs? Espero que hagin anat molt bé les festes. Escolta, et truco perquè hi ha un petit canvi de plans i t’ho vull comentar abans de la reunió de demà, perquè no t’agafi per sorpresa, davant de tothom. Has fet molt bona feina. Et felicito, de debò. Però finalment hem decidit que no seràs tu la coinvestigadora principal, sinó el Francesc Ventura. Necessitem que ens donin el finançament, i el nom del Ventura és una garantia. Espero que ho entenguis. T’he defensat molt. Ja saps que jo crec en tu, si no, no t’hauria proposat de liderar la investigació amb mi, però hi hem estat donant moltes voltes i precisament perquè has fet tan bona feina, ara no ens la podem jugar que ens ho tombin si et mantenim a tu com a IP. A més, s’haurà de viatjar periòdicament a Anglaterra i Alemanya per fer reunions amb els centres de recerca col·laboradors, i necessitem algú sense lligams familiars, amb una entrega total. Et volem al projecte perquè també és teu, i sense tu no ens n’hauríem sortit, però creiem que t’ajudarà més a conciliar no liderar-lo. És el millor per al projecte i per a l’equip. T’ho volia dir personalment, en privat. Ja vindran noves oportunitats. Ens veiem demà a la reunió. Bona nit».

Tornar a sentir la veu de la Iolanda em perfora per segona vegada, i no puc aguantar les ganes de plorar. El Dan s’atabala. Li noto el cansament. Em vol consolar, però no sap ben bé què dir-me i opta per la pitjor de les opcions.

—Amor, t’entenc… És… Has treballat molt i sé que això no t’ho esperaves, però agafa-t’ho pel costat bo…

Me’l miro incisiva i li demano quin és el costat bo. No ho diguis, Dan. No diguis el que crec que estàs a punt de dir, perquè em vindran ganes de matar-te. Però ho diu.

—En part, la Iolanda té raó. El Quim és petit, i no haver de viatjar t’estressarà menys. Ho dic per tu… Potser no assumir el càrrec t’estalvia maldecaps. Mira com has estat de nerviosa tot aquest últim any, i això que tenies un horari prou bo: de vuit a quatre.

—De vuit a quatre al laboratori. I de nits, i els caps de setmana a casa. I sí, he estat nerviosa perquè he fet molts sacrificis per guanyar-me una feina que m’acaben de negar. Quantes vegades m’has vist quedar-me al llit malalta els darrers mesos? Ni una sola baixa m’he agafat. He treballat amb febre, amb dolor d’ovaris, amb ciàtica, amb un mussol a l’ull i amb un mal de queixal que em feia veure les estrelles!

—Carai, si que t’han passat coses…

—Fas broma?

Serro les dents per no enviar-lo a la merda, i em concentro a respirar, perquè l’ansietat em torna a prémer la boca de l’estómac.

—Amor, sé que és molt injust el que t’han fet, però ara és tard i estem cansats. Anem a dormir i…

—M’acaben de fer fora del meu propi projecte. Avui. Ara. El dia abans de tornar a la feina. I és ARA que estic enfonsada i que necessito parlar-ne.

—Ho entenc, creu-me. Però parlem-ne demà amb calma. Necessites descansar.

—Demà me’n vaig, Dan.

—On te’n vas?

—A França.

—T’has demanat vacances? —Jo faig silenci. Ell em mira dubitatiu i fa cara de potser no caldria anar tan lluny…—. Molt bé, doncs escapa’t demà a passar el dia a França…

—He deixat la feina. Després d’escoltar el missatge de la Iolanda, he enviat un correu dient-los que se’n poden anar a prendre pel sac. Ni puc, ni vull tornar a treballar al laboratori. Em sento humiliada, i per mi tot ha perdut el sentit.

Els ulls del Dan volten d’al·lucinació. Abaixa el cap i s’asseu al banquet de les sabates.

—Sé que potser no m’entens, i que penses que ni jo mateixa dec saber el que estic fent i que possiblement m’equivoco. I segurament tens raó, però demà marxaré a França amb l’Abel.

—Amb qui?

—Amb l’Abel Franquesa.

—Qui collons és l’Abel Franquesa?

—L’home que va trobar el meu ordinador quan el vaig perdre ara fa uns dies. Te’n recordes? El dia vint-i-vuit. Va ser el mateix dia que vam saber que havíem perdut el Sam. Et vaig deixar unes notes de veu explicant-ho… L’Abel em va fer un favor molt gran i jo li vaig dir que si podia fer alguna cosa per ell, només havia de dir-m’ho. El dia cinc em va enviar un correu que no vaig arribar a obrir, i avui, abans que em truqués la Iolanda, l’he trobat altra vegada a la safata d’entrada, i l’he llegit. Em demana que el porti a França amb cotxe. No pensava contestar-li. O potser sí. Però en qualsevol cas pensava dir-li que em sabia greu, que no podria ser. Però, després de la notícia, se m’ha parat el cap i he decidit que sí, que el portaré a França. Li faré aquest favor.

Ja està. Ja l’hi he dit. Comunicar-li al Dan que no seria la cap d’investigació em resultava dolorós, però el que més em burxava per dins era dir-li que havia pres la decisió de marxar. Ara respiro una mica millor. Però encara tinc por. Por de mi mateixa. Sé perfectament com reaccionarà el Dan, de fet podria haver escrit, gairebé fil per randa, tot el que dirà a partir d’ara. I sé que les seves paraules em poden fer flaquejar. Sigues forta, sigues forta. Aguanta. Aguanta. Respecto tant la seva opinió que sovint anul·lo la meva. Quan em diu que les meves decisions no són encertades o que no les he meditades prou, acabo per concloure que té raó, però avui necessito tenir raó jo, encara que sigui equivocadament. Entre les runes de les meves il·lusions he sentit un batec de clarividència: la necessitat d’anar-me’n; de permetre-m’ho. Si no tiro endavant amb la meva pròpia decisió de marxar, cauré jo mateixa, l’última torre que encara queda dreta després de la desfeta. Per més boig que sembli als ulls del món, per més que fins i tot a mi mateixa em sorprengui el meu propi impuls de conduir per a un home que no conec, he de viure-ho. Potser sí que és una bogeria, però he de cometre el que, potser d’aquí a un temps, diré que va ser un error.

El neguit ha sortit del meu cos i ha atrapat el Dan com una pesta infecciosa.

—El primer desconegut que passa et demana un favor i tu li dius que sí? I si és un violador? O un tarat mental? —Electrificat per l’atordiment, s’alça del banquet i els braços se li mouen com hèlices d’un motor descontrolat.

—Em protegiré.

—Com et protegiràs? Estaràs allà, sola, amb ell… I… si se’t vol lligar? Potser li vas agradar i busca alguna cosa més…

—Si és així, li pararé els peus.

—Hòstia, Lena! Encara que sigui un bon home és fàcil que es creïn situacions incòmodes. Quines ganes de jugar-te-la.

—M’estàs fent venir por, i no en tinc. No en vull tenir. No soc una inconscient, Dan.

—A veure…, amor…, jo entenc que necessites sortir de casa i esbargir-te després de tot el que ha passat, però justament per aquest motiu no és un bon moment perquè ara t’aventuris a… Estàs fràgil, tot plegat és massa recent, encara. Escapa’t més endavant. Fes-me cas.

—Precisament me’n vull anar perquè estic enfonsada. Ho necessito, Dan.

—I el Quim? Qui s’ocuparà del nen? Estrenem l’òpera a finals de mes… Dissabte he de tornar cap a Milà altra vegada. I aquesta setmana tinc reunions. Els assajos no estan fluint gaire… i… jo… no puc estar per ell… No és un bon moment perquè marxis. Adona-te’n. I això de deixar la feina… No t’has donat ni vint-i-quatre hores per reflexionar-hi. T’estàs precipitant i te’n penediràs!

—Si em penedeixo d’haver deixat de regalar el meu talent a uns cretins com ells, vol dir que soc una merda de persona.

—Espera’t a demà i digue’ls que t’hi has repensat. La Iolanda entendrà que avui li hagis enviat un mail amb una reacció irada.

—No m’he de pensar res. Està tot decidit.

—No vius sola… No pots tirar pel dret. Som una família. És que, a més, ni tan sols m’ho has consultat.

—Tu tampoc em consultes els teus viatges. Mentre preparem el sopar, o quan ens creuem pel passadís, em dius: de tal dia a tal altre marxo a Sydney. I no hi ha res a comentar. M’ho anoto a l’agenda, tu te’n vas i jo m’ocupo del Quim mentre treballo.

—Collons! És diferent! Tu te’n vols anar a un altre país per «desconnectar».

—Aquest any que acabem de deixar enrere, has estat un mes a Viena, un mes i mig a Londres, tres setmanes a Sydney i dues a Itàlia…

—Hi he anat per feina!

—Sí, però malament no t’ho has passat. Viatges pel món, menges en restaurants de puta mare, coneixes gent nova i fas el que et dona la gana amb el teu temps lliure. No ets mai aquí, Dan. No has comprat ni un sol regal de Reis, no t’has preocupat per saber què fèiem amb el nen des que va plegar de l’escola. I jo no t’he qüestionat res, ni m’he queixat perquè sé que vas enfeinat. No és un retret. Me n’alegro per tu, però envejo que la teva vida s’expandeixi mentre la meva es redueix cada dia més. Jo dino amb la carmanyola al laboratori, moltes nits acabo sopant les restes del que el Quim es deixa al plat, i gairebé mai em permeto quedar amb les meves amigues. I les trobo molt a faltar.

—Doncs ves-te’n de viatge amb les teves amigues, no amb un home que no saps ni qui és!

—Acabaríem parlant de l’avortament i de la Iolanda, i no vull que ningú em compadeixi. Als desconeguts no els pot fotre pena perquè no saben fins a quin punt has fracassat.

El Dan es frega la cara amb desesperació. Està sobrepassat. I és aleshores que m’adono d’un detall.

—Si et digués que demà me’n vaig amb les amigues a França, trobaries bé que marxés? —li demano. Ell fa voltar els ulls pel rebedor, pensatiu, i finalment em diu que sí amb un gest d’obvietat. L’acabo de clissar.

—I com t’ho faries amb el Quim?

—No ho sé… La meva mare fa molt que no el veu. Podria trucar-li i demanar-li que s’instal·li aquí, o el puc portar a casa seva o potser la teva mare…

—Perfecte. Ja tens diferents possibles solucions per a quan marxi demà amb l’Abel.

Obre la boca com un hipopòtam badoc al qual li acaben de marcar un gol, i quan entén el que li estic insinuant rebufa emprenyat. Abans que digui res, li faig evident que el que realment li fot és que me’n vagi amb un home. Ell prem les mans amb ràbia, com si estigués estrenyent un meló i el volgués esclafar. Li crema per dins el que li acabo de dir. Sospira i se sincera.

—D’acord. Tens raó. Ho reconec. Només de pensar que aquest tio intenti alguna cosa amb tu… Que te’l puguis follar al seient de darrere del cotxe… O… Em bull la sang.

—Estic feta una merda. Porto una compresa de vella de geriàtric perquè encara sagno. Creus que…?

—No. Ja sé que no, però… Si et demano que no te’n vagis amb ell és per protegir-te. Em fa por que et passi alguna cosa.

Me li acosto i l’abraço. Em sembla que té ganes de plorar, però no ho fa.

—Sé que m’estimes. I jo també, Dan. —Li agafo la cara amb les mans, amb molta tendresa—. I m’agrada veure que pateixes per mi. Però necessito permetre’m aquest viatge. Pel tema dels diners, no pateixis. Buscaré qualsevol altra feina. No em cauen els anells.

Sura un silenci desagradable que empastifa el rebedor de casa i ens engoleix tots dos durant uns minuts. Una pena pastosa ens nega el cos, com si el terra fos un pantà de tristesa.

—No ho sé, Lena… M’hauria agradat que m’ho haguessis explicat abans de prendre la decisió…

—A mi m’hauria agradat que em diguessis: agafa’t uns dies, amor. Portes un any treballant sense descans, i sense temps per a tu. Hem passat unes festes de Nadal desastroses. Hem perdut un fill i sé que estàs passant un dol que comparteixo. I vull ajudar-te. O mira… Saps què em podries haver dit, també? Alguna cosa com ara: amor, et mereixes ser la investigadora principal del projecte, perquè ets la millor i ho hauries fet de puta mare. I fas ben fet de deixar la feina, és clar que sí! La Iolanda és una filla de puta! Sí, ja sé que això és un comentari horrible, i que com a feminista no puc dir-ho, ni tan sols pensar-ho, però ara m’agradaria dir-li filla de puta i quedar-me ben a gust. M’hauria agradat que em diguessis ves-te’n, i quan tornis d’aquests dies de descans que et mereixes i que em sembla genial que t’hagis agafat, anirem a casa la Iolanda i li matarem el periquito, que no en té cap culpa, pobra bèstia, però és igual. O encara millor, li omplirem la bústia amb merda de gos! Perquè la Iolanda aprengui que a la Lena García no se la tracta així!

—Et penses que jo no estic trist perquè hem perdut un fill?

—Ho estàs?

—Ho dubtes?

—No m’ho has dit.

—No em sé expressar tan bé com tu. Estic fet una merda, però intento dissimular-ho perquè no vull que em vegis malament.

—Jo vull conèixer el teu dolor, vull abraçar-lo. Que amaguis el teu dolor ens allunya. Si no em dius que estàs malament, em fa la sensació que tot el que ha passat no t’afecta en absolut i aleshores sento ràbia per tu. Si tots dos estem trencats per dins, per què no hem plorat junts, en comptes de dissimular?

—És absurd plorar per allò que no es pot canviar.

—Saps quan més m’enamores? Quan et mostres vulnerable. Com ara fa un moment, quan has reconegut que pateixes per mi i que tens por.

Les meves paraules aterren dintre seu com un avió lent que necessita temps per fer les maniobres. Penja la mirada en un punt inconcret del rebedor, tanca els ulls i sospira. Em demana perdó i em diu que tinc raó.

—No he estat prou per tu. Quan soc aquí, sempre et veig trista o de mal humor i no entenc què et passa i no sé com ajudar-te. Però… Si us plau… no facis aquest viatge. Queda’t. Et prometo que et cuidaré més del que ho he fet.

Feia temps que no veia cap súplica als seus ulls. Les seves paraules em calmen, però no del tot. S’acosta i m’abraça. Li demano si recorda la beca que em van concedir per anar a Belfast. Sap perfectament de què li parlo, però es desconcerta.

—Era un pas important. Personalment i laboralment. I em moria de ganes d’anar-hi. Eren sis mesos fora de casa. Era poder complir un somni, obrir horitzons… Però vaig renunciar a Belfast i a tot el que allò suposava perquè tu em vas demanar que no hi anés. «El Quim et necessita al seu costat. És massa petit. No tenir la mare a prop li farà mal», em vas dir. Vaig enterrar aquella oportunitat i em vaig quedar a casa, convençuda per tu, que la meva gran missió a la vida és no descuidar el meu fill. Quantes vegades t’he demanat jo que diguessis que no a res?

Té els ulls clavats a terra i respira accelerat sense gosar alçar el cap ni respondre’m.

—Mai, Dan. Mai. Tu has complert molts dels teus somnis professionals, i la teva carrera flueix i cada vegada va millor. La teva vida no ha canviat pràcticament en res. No has hagut de fer cap renúncia des que ets pare. Jo n’he fet masses, i ara em sento devastada i perduda. Les parelles han d’estar equilibrades, perquè si no tot se’n va en orris. Necessito sentir que aquesta família no s’enfonsa si desaparec un parell de dies. Necessito que posem a prova el nostre equilibri. Demà marxaré a França. Aquesta vegada, Dan, no em faré enrere. Jo estaré bé, i tu i el Quim, també. Ets un bon pare i el cuidaràs molt. Ja tinc la bossa feta; l’he preparada mentre miraves el futbol. També he cuinat perquè tu i el Quim tingueu menjar fet mentre soc fora. Els tàpers són dins la nevera etiquetats per àpats. He deixat anotades les activitats extraescolars del Quim a la pissarreta de la cuina. Intenta fer-li neteges de nas amb sèrum abans d’anar a dormir, està molt constipat, i si no n’hi fas, els mocs li baixaran al pit. I ja està. Si tens dubtes amb alguna cosa, em truques. Tindré el telèfon obert perquè no fujo, només em permeto fer el que necessito.

Li faig un petó i me’n vaig al llit. El Dan es queda plantat al rebedor, astorat. Des de l’habitació, el sento caminar fins a la cuina. S’obre una cervesa, i després encén la tele. El conec tant que sé que està remogut i que, de tot el que li he dit, segurament s’ha quedat amb el detall més delirant. Probablement ara s’està demanant de quin gos hauria de ser la merda que li posaríem a la bústia de la Iolanda.

19

—Espera, Abel, deixa’m acabar. Intentaré ser breu, però et vull advertir que quan estic nerviosa xerro molt. I ara estic nerviosa… He d’explicar-te unes quantes coses abans de… Soc aquí per ajudar-te, perquè tu em vas ajudar a mi, i perquè jo et vaig insistir que si podia fer alguna cosa per tu, només havies de dir-m’ho. Però primer hem de parlar. No marxarem fent veure que tot és tan normal. Perquè és estrany de nassos… No et vaig contestar el correu que em vas enviar. Perdona. El vaig tenir un parell de dies allà, a la safata d’entrada. No et vaig dir ni que sí ni que no, i suposo que no t’esperaves que vingués, i menys sense avisar-te abans… Se m’ha parat el cap. O potser no. Potser és la decisió més lúcida des de fa molt temps. He pensat: ves a buscar-lo i, si no és a casa, te’n tornes a Barcelona i punt. Però t’he trobat. Soc aquí, tot i que tinc dubtes. Va ser ahir a la nit que vaig decidir que vindria. No podia dormir. Insomni. Vaig llegir el teu correu i vaig trobar estrany que m’ho proposessis a mi. I també vaig pensar: per què no? No em demana res aparentment pervers. Em demanes que condueixi. És això. Vols que et porti fins a França. Vols que anem a casa d’una dona que es diu Margue. D’acord. Sé conduir. I m’agrada conduir. He tingut unes festes de Nadal força merdoses… En circumstàncies habituals t’hauria dit rotundament que no. Ara hauria de ser a la feina, però no hi aniré. Ni avui, ni mai més. Ahir em van donar pel sac. Li van donar el càrrec que m’havien promès a una altra persona i, com a mostra de dignitat cap a mi mateixa, he dimitit. No sé si es diu dimitir quan deixes la feina. Diria que només dimiteixen els polítics. Bé, no, els polítics no dimiteixen gairebé mai. Però jo sí. Ara soc una química i tecnòloga d’aliments a l’atur. No, a l’atur no, perquè no els he donat els quinze dies de rigor, així que adeu prestació per desocupació. Que els bombin! I sobretot que em bombin a mi. Perdona que rigui… Et dec semblar una boja. És un riure nerviós, de ràbia… Soc aquí, perquè sí, una mica sí que m’ha grillat tot plegat. I com que tot ha volat pels aires i ja no sé què queda en peu a la meva vida, conduiré per tu. No entenc per què no pots conduir tu. Suposo que ja m’ho explicaràs. No faré res que no vulgui fer. Res estrany. M’entens, oi? Espero que no em fotis en cap merder i espero no penedir-me d’haver-te dit que sí. Al mail no deies res d’un dia en concret. Hauríem de marxar avui, ara. Si avui no pots, ho haurem de deixar córrer. O sigui: avui o mai. Vull deixar clar que no tinc por. Bé, sí que tinc por, de moltes coses, però no de tu. He llogat un cotxe. Un Toyota Aygo. Era l’únic que tenien disponible. Et portaré on em diguis, però tu pagaràs el que m’ha costat llogar-lo, d’acord? Ja callo… Només una cosa més. Ara venia cap aquí amb el Toyota i he estat a punt d’atropellar un nano que anava amb bicicleta. Soc una bona conductora. No ha estat culpa meva. Ell ha entrat a una rotonda sense mirar i… Encara duc l’ensurt a dins. He baixat la finestreta i li he dit: «Fes el favor d’anar amb compte amb la bici, que la teva mare t’estima!». Aquell noi no és conscient de la putada que li faria a la seva mare si jo l’hagués atropellat. T’ho explico perquè jo soc mare. Tinc un fill. I, des que soc mare, el dolor de totes les mares és el meu dolor, també. Si em passés alguna cosa durant aquest viatge, al meu fill li destrossaria la vida. No t’ho prenguis malament, però he avisat una amiga policia que marxo amb tu. Ara quan agafem el cotxe, li compartiré la nostra ubicació en directe perquè pugui rastrejar-nos i saber on soc en tot moment. O sigui que, si se t’acudís fer alguna estupidesa o aprofitar-te de mi, et buscarien. M’entens, oi? Anem aprenent a protegir-nos. Perquè ens maten i ja no sabem en qui podem confiar. Però també hem de viure i hem de permetre’ns certes aventures com aquesta, perquè la vida també ens pertany…

»Busco un bar per prendre’m una til·la i, mentrestant, tu fas la maleta. Va bé? Vols dir alguna cosa? No? Dedueixo per la teva mirada que això és un sí. Doncs, som-hi. Per cert, on anem exactament, Abel?

SEGONA PART

ELS DESCONEGUTS

Per què et sents tan dolguda, i tan curiosa,
i alhora tan feliç,
i també tan lliure?

MARGARET ATWOOD

1

Des del meu seient no veig el comptaquilòmetres. No sé si anem per sobre de la velocitat permesa, però la Lena prem l’accelerador amb determinació, com si tingués una certa pressa. No soc d’aquesta mena d’homes que aprecien més els seus cotxes que els seus fills. Per a mi són vehicles que et porten d’un lloc a un altre. Vaig tenir bons cotxes en un passat, i no diré que és igual un Audi que un Twingo, és clar que hi noto diferències, no soc estúpid, però mai he entès els amics que parlen dels seus cotxes amb una mena de sentimentalisme material. Anar al concessionari a comprar un cotxe nou sempre ha sigut una simple transacció. No m’ha fet mai cap il·lusió especial. Fa anys, tornant d’un viatge a Salamanca, vam punxar una roda i va ser la Teresa, la meva dona, qui va aconseguir canviar-la. Jo no hauria sabut ni per on començar. També era la Teresa qui s’ocupava de demanar hora al mecànic per a les revisions, qui recordava que calia passar la ITV… Se’ls va estimar més ella que jo, els nostres cotxes, si és que es pot estimar un cotxe.

La Lena camina igual que condueix. M’hi he fixat abans, quan era al portal de casa meva i m’ha dit que se n’anava a prendre’s una til·la mentre jo preparava la maleta. L’he observada per la finestra. Feia passes accelerades i decidides. De fet, també parla i s’expressa com condueix. Sovint em molesta la gent que xerra massa. I ella xerra molt, però no diria que massa. És eloqüent, suspicaç, i divertida.

Em demana si em pot ser sincera.

—Endavant —li dic. M’explica que està incòmoda perquè m’ha de fer una pregunta i segons què contesti es podrà relaxar.

—Assegura’m que mai has matat ni violat a ningú i que no tens intenció de fer-ho amb mi, Abel…

—Pots estar tranquil·la. —Ric, i ella m’observa de reüll, molt seriosa.

—No m’has contestat…

—Ni he matat ni he violat a ningú, i no tinc cap intenció de fer-ho.

Aparta els ulls de la carretera i m’escodrinya l’ànima com si fóssim en una sala d’interrogatoris. Té una mirada penetrant que, per un moment, m’acusa i sí que em fa sentir un violador.

—D’acord. Et crec, però recorda allò que t’he dit de la meva amiga policia…

Deixa anar un sospir i mou les espatlles. La cara se li destensa i em diu que ja podem xerrar del que vulguem i que hauríem d’aturar-nos a la propera gasolinera, que encara ens queda mig dipòsit, però que no li agrada patir pel combustible.

—Una vegada em vaig quedar tirada a la carretera per mandra d’aturar-me a fer gasolina. La grua va trigar ben bé tres hores a recollir-me. Des de llavors que no m’espero que el dipòsit es quedi en reserva…

Atura l’explicació, però noto que té més coses per dir-me i, com que jo no afegeixo res, ella continua la història.

—Resulta que el Juanmi, el tio que conduïa la grua, havia anat amb mi a l’escola bressol. Va ser ell qui es va recordar de mi i va lligar caps. Ens vam acabar donant els telèfons. Un dia vam quedar i ens vam embolicar a la carretera de l’Arrabassada dins el seu cotxe tunejat, amb aquella música infernal que sonava a tot drap des del subwoofers i ens rebotava dins la caixa toràcica. Amb el Juanmi, tu! El nen pèl-roig que duia un pegat a l’ull dret i que moquejava de setembre a maig. La vida és curiosa, eh?

Forço un somriure perquè necessita que li confirmi que la seva anècdota m’ha semblat divertida. Em fa gràcia la seva manera de bastir una extrema confiança malgrat que no em coneix de res. Soc un home esquiu, sempre ho he sigut, però amb els anys m’he tornat deliberadament misantrop. Em fa mandra la gent. La Teresa era la meva empenta al món, però d’ençà que va morir que no he sabut seguir aquella inèrcia seva. A vegades, quan faig el dropo al sofà, em sembla que la sento: «Surt! Queda amb algú… Fes coses…». Però m’he esforçat per minimitzar les meves relacions socials. Imposo respecte als desconeguts. De petit ja era així. I m’està bé. És un filtratge natural que en moltes ocasions ha mantingut allunyada de mi gent que no m’interessava en absolut. En canvi, aquesta noia, des que va venir a recollir l’ordinador, va trencar tots els tancats de la prudència i va parlar-me amb una confiança que se’m va posar bé. No sabria definir-la, però tinc la sensació que la Lena és una festa a la qual et fa mandra d’anar però de la qual després no vols marxar.

—Quants anys tens, Abel?

—Seixanta-sis.

—Ets de la generació dels meus pares. Podria ser la teva filla.

—Tinc una filla que deu tenir més o menys la teva edat.

Tant de bo tinguéssim aquesta confiança la Clara i jo. Però la meva filla va heretar l’aspresa comunicativa que el meu pare em va transmetre a mi, i jo a ella. D’aquí a tres quilòmetres hi ha una àrea de servei. Li dono la meva cartera a la Lena.

—La gasolina la pago jo. D’acord? —Ella fa un petit silenci, i tot d’una em diu:

—Tu qui ets exactament, Abel? —La pregunta m’aclapara—. Perdona, m’he passat. És massa complexa, aquesta. Te’n faig una altra. Ets ric?

Se m’escapa el riure i arronso les espatlles rendit al seu interrogant.

—Ets molt directa… —murmuro.

—Ens morirem aviat, val més que anem per feina…

—Què vol dir que ens morirem aviat?

—Si no tens ganes de morir-te, segur que quan arribi el moment, la mort et semblarà un convidat inoportú que arriba abans de l’hora acordada.

Aquesta dona és un estimulador de cervells. Qui soc? Soc ric? Em sembla que no m’ho havia preguntat mai ningú, això.

—Suposo que… No m’ha anat malament, la vida —li contesto.

—Em va semblar que era gran, casa teva, vull dir. M’hi vaig sentir una mica incòmoda. Em sol passar quan vaig a cases massa… A cases… Com la teva, vaja. Sento que són llocs on no pertanyo. Em fa por d’embrutar-los, de molestar… Hi tens piscina?

—Tinc piscina, sí.

Fa una ganyota evidenciant que donava per descomptat que tenia piscina.

—Tenir piscina no vol dir ser ric —em defenso.

—Això digue-l’hi al meu pare, que va créixer en un pis vell i diminut del Raval, on no hi havia ni plat de dutxa. Ja sé que pots tenir una piscina sense ser ric, però aleshores probablement ets esclau d’un banc. A la meva família ningú en té, de piscina. El besavi del meu pare tampoc en tenia, de piscina, era miner, a Mazarrón. Va morir de silicosi, la malaltia dels miners. La seva dona, la iaia Ana, que era la meva rebesàvia paterna, va venir a Barcelona i va tenir la sort de trobar feina netejant les tombes del Cementiri de Montjuïc. Van viure un temps a les barraques de Can Tunis i després es van traslladar a uns pseudopisos de la Zona Franca. Si en aquell gueto d’emigrants gallecs i murcians hi hagués hagut piscina, potser la meva besàvia Salvadora hi hauria conegut, entre riures i xipollejos, el meu besavi José Antonio, però només hi havia pobresa extrema, i es van conèixer pidolant pa per menjar.

Em demana si he anat mai a Múrcia. Una vegada, per feina; fa anys, li dic. Ella diu que no hi ha estat mai i que s’ho retreu.

—Saps què penso, a vegades? Que allà, a les mines de Mazarrón, on van morir el pare del meu besavi i el pare de la meva besàvia, el destí va decidir que, possiblement, jo tampoc tindria piscina. És com si la foscor i la por que aquells avantpassats meus van sentir a dins les mines hagués quedat impresa en algun racó recòndit del meu ADN. És poc probable que neixis pobre i moris ric. No només s’hereta la pobresa, també la por de no sortir-ne mai, i encara pitjor, la culpa d’encadenar els fills i els nets a la manca d’oportunitats. Ho veia als ulls de la besàvia, de l’àvia i també del pare; una mena de condemna social que calmaven a base de dedicació a la feina, però que els va marcar el caràcter, igual que me l’ha marcat a mi. Jo també miro el meu fill amb la por de no poder-li oferir un futur digne.

Penso en el meu, de pare. Ell també fugia de la pobresa. Era una soca seca, el pare. Un camp agrest, les pomes malmeses per la pedregada. La pell eixuta i morena tot l’any. Les seves mans resseques i estellades per la magalla. Va ser un dia que li mirava la brutícia dins les ferides obertes d’un palmell, que vaig decidir que jo no doblegaria el llom carretejant caixes de pomes com ell havia decidit per mi. No m’ho va perdonar mai. El meu ascens social l’humiliava. La boca se li omplia de ràbia quan em deia «empresari».

—Soc idiota… —La Lena sospira i branda el cap per no anar massa endins del pensament que se l’està emportant—. Em vaig creure que podia treballar del que m’apassionava i guanyar-m’hi prou bé la vida per no condemnar el meu fill a la manca d’oportunitats. La meva millor amiga, la Clàudia, es dedica a la cultura, com el meu marit. I sovint competim per veure si en aquest país miserable és més precari viure de l’art o de la investigació científica. Jo sempre li dic que fem feines que són cosines germanes de la inestabilitat. La Clàudia ha guanyat premis culturals, ha fet gires internacionals amb les seves obres, emociona la gent amb les seves dramatúrgies, però ha hagut de marxar a viure a la Garrotxa a fer de masovera d’una casa perquè no podia pagar el lloguer del pis de Barcelona. Ja no escriu. Ara treballa de caixera en un supermercat. Amb el talent no et pots comprar una piscina, però és que ni tan sols pots pagar un habitatge. Jo tinc premi extraordinari de carrera, experiència laboral a reputades universitats de l’estranger, articles publicats a revistes prestigioses… I de què m’ha servit tot això? M’he passat mesos sent una falsa professora associada a la universitat cobrant sis-cents euros mensuals. Ara en cobro mil dos-cents perquè soc postdoctorada. Quin xollo, eh? He deixat la feina perquè penso que l’únic que ens queda és una fràgil dignitat. Creus que l’he cagada?

Està tan remoguda que no goso dir res i ella mateixa es respon.

—Potser sí. Potser val més anestesiar-nos, oblidar el que ens apassiona, les vocacions, i sotmetre’ns al que toca per tenir una pensió assegurada. No ho sé… On és la vida? Miro al meu voltant i només veig ansietat, estrès, malalties, gent molt jove enganxada als ansiolítics, gent gran sobremedicada… Una amalgama d’éssers convivint amuntegats, connectats virtualment però enfonsats en les seves solituds… Perdona. Parlo massa, oi? A vegades voldria ser de suro, però em sembla que vaig néixer plom i sempre acabo soterrada al llot del negativisme. Si al final d’aquest viatge ens fem amics i un dia em convides a la teva piscina, et prometo que m’estaré callada.

2

Va, fes una estona de silenci. L’estàs atabalant. Però parlar em va bé per no pensar. Ara podria conduir fins a on fos, fins als confins del continent. El Quim fa estona que és a l’escola, suposo. Si no fos així, el Dan m’ho hauria dit. Suposo. Potser l’hauria d’haver despertat ahir a la nit per acomiadar-me’n i dir-li que tornaré aviat. Què li deu haver explicat, el Dan, quan el nano s’ha adonat que jo no hi era? M’ensumo que trucarà a la seva mare o a la meva per demanar que l’ajudin. Merda, no hauria d’haver marxat. Mira la carretera i recorda que has fet el que necessitaves. Pobret, em trobarà a faltar. La meva relació amb la maternitat és ben bé una síndrome d’Estocolm; soc un ostatge que acaba abocant-se a la seva condemna com a única possibilitat de salvació. Tant de bo fos una dona més simple, sense aspiracions, feliç. Si el món et vol a casa, com un àngel, cuidant la teva llar i la teva criatura, per què t’entestes a perseguir somnis laborals que t’estan asfixiant? Envejo la Berta, una mare de la classe del Quim. Va demanar la reducció de jornada i només espera que arribi l’hora d’anar a buscar la seva filla a l’escola. Per què jo no vull ser una funcionària avorrida que odia la seva feina i que quan acaba la jornada sap deixar el cap net de neures? Hauria d’haver escrit a la psicòloga per explicar-li que vaig amb un desconegut al cotxe. Què fa l’Abel amb la cama? Per què no la deixa quieta? Fa una estona que el peu li rebota contra el terra. M’està fent posar nerviosa. Té uns ulls blaus molt bonics, l’Abel. Però sembla un home trist. Em demana quants anys té el meu fill. Cinc, li dic.

—I el teu marit i tu, des quan esteu junts?

—Dones per fet que estem junts…

—No ho esteu?

—Sí.

—Ah… I esteu bé?

—Hi ha matrimonis que estan bé?

La broma li fa gràcia. Què vol, que li expliqui la meva avorrida vida domèstica? Que enyoro el Dan però que, quan és a casa, a vegades amb prou feines parlem? Que li confessi que discutim més que ens toquem i que hi ha dies que vaig calenta però que no follem perquè ell viatja molt i no hi és mai?

—Estem… Bé. Sí. Bé-normal. No ho sé. A vegades em treu de polleguera, i a vegades jo el desespero a ell.

—El matrimoni és un laberint. És normal perdre’s i desesperar-se de tant en tant.

Potser el Dan té raó i m’he precipitat deixant la feina. Deuen haver al·lucinat que no em presentés a la reunió. Sobretot l’Alba. M’estranya que no m’hagi enviat un missatge. La Iolanda ja els deu haver explicat que el Ventura em substituirà. Potser tothom s’ha alegrat de la seva decisió. No t’inventis el que no saps i menys per torturar-te, em diria ara la psicòloga. Per què em va proposar de liderar el projecte, la Iolanda, si creia que el meu nom no ens obria prou les portes? De debò pretenia que em presentés avui al laboratori i aguantés tot el dia sense plorar després de la seva traïció? He d’agafar la sortida següent. Mig quilòmetre. La gasolinera. Em fixo en la cartera de l’Abel. Està resseca. Té la forma del seu cul, com una mitja lluna.

—Fa temps que no te la canvies, eh? La cartera, dic.

—Té uns quants anys, sí. Me la va regalar la Clara, la meva filla…

—Pel teu aniversari?

—No. Va ser un regal de l’amic invisible. Nadal del 2017. Em sembla que es va ofendre.

—La teva filla?

—No em vaig mostrar gaire eufòric quan vaig obrir el regal. Em va preguntar si m’havia agradat i li vaig dir que sí, però no s’ho va creure.

—Deu ser difícil fer-te regals a tu.

—Què vols dir?

—T’agrada que et facin regals?

—No sé mai quina cara he de fer quan els rebo.

—Els homes i els regals…

—Què ens passa als homes amb els regals?

—El meu marit no em va comprar res per Reis. Al matí, abans que el meu fill es despertés, vaig embolicar unes sabatilles que m’havia comprat a principis de desembre i que encara no havia estrenat. Em vaig fer un autoregal perquè el meu fill no pensés que soc una mare tan pèssima que no mereix que els Reis li portin res. Suposo que li he de perdonar el descuit al meu marit. Va molt atrafegat… Ell diu que no em fa regals perquè mai sap què m’agrada, com si no tingués orelles, ni ulls. Les plantes m’agraden. Els llibres. Els bolígrafs. Les llibretes. Qui et va tocar a tu?

—Disculpa?

—A l’amic invisible del Nadal del 2017.

—La Teresa.

Me’l miro interrogant i ell s’afanya a explicar-me que és la seva dona. Que era, puntualitza. Es va morir. Em sap greu, li dic. Penso en la filla de l’Abel, en el fet que perdés la seva mare. I això em porta a pensar en la meva, de mare. Com seria la meva vida sense ella? I ja la torno a tenir aquí. La veig des del retrovisor, asseguda a darrere el cotxe.

—L’any passat vaig deixar de pagar l’assegurança de decessos. Són unes sangoneres maleducades. O sigui que si em passa res, et tocarà a tu pagar-me l’enterrament. Si no ens haguéssim divorciat, ho assumiria ton pare, però ara ell, per a mi, no compraria ni uns tristos llistons per fer-me una caixa de morts. Estigues tranquil·la, tinc corda per a estona, però ves estalviant. Què hi fas aquí, amb aquest home? Després dius que jo soc una mala mare, però això teu em supera amb escreix. Pobret Quim! Va, gira cua i torna-te’n a casa. Atura aquesta bogeria.

L’Abel em dona un copet al braç per avisar-me que he d’agafar la sortida de la gasolinera. Pensant en la mare, gairebé me la passo de llarg. Moc el retrovisor del cotxe cap avall i la faig desaparèixer.

Omplo el dipòsit. L’Abel se’n va a pagar i em diu que menjarà alguna cosa, que li ha agafat gana. Travesso el pàrquing, on hi ha ben bé una quinzena de camions aparcats; alguns amb homes adormits a dins, amb els seients reclinats. Tres d’ells la fan petar i, quan passo pel seu davant, em claven les mirades al cul. M’abaixo el jersei per tapar-me’l, m’assec al costat d’una paperera i fumo un cigarret. Culpa i destrucció. Les primeres pipades em maregen, però continuo fumant. Reviso el mòbil amb por. Hi deu haver una allau de missatges que no sé si vull veure. La meva amiga policia em confirma que em té geolocalitzada i em demana si he notat res estrany.

«Tot bé de moment. Gràcies».

Nota de veu de l’Alba. L’escolto:

«Lena… Quina putada! Com estàs? Ara hem acabat la reunió. Ens hem quedat tots de pedra. Truca’m si vols parlar. El Ventura no ha vingut, està malalt. La decisió ja està presa, però que sàpigues que li hem dit a la Iolanda que hauries sigut una gran líder per al projecte. Evidentment no ha canviat d’opinió. Nosaltres tampoc no hi podem fer res, però he notat que es quedava remoguda. Estem amb tu. Ja saps que a mi mai m’ha fet el pes, la Iolanda. No decaiguis, tia. Ella potser no valora la feinada que has fet, però nosaltres sí, i això ja no t’ho treu ningú».

El cel, a punt de ser engolit per la fosca, reivindica l’última claror amb un esclat pastel de taronges i vermells, com en un quadre de Monet. Les llàgrimes em cauen sense aturador i els tres camioners m’observen. La Clàudia també m’ha enviat una nota de veu. Em fa por que, a la desesperada, el Dan l’hagi telefonada per demanar-li que em convenci de tornar a casa. Ja ho va fer una vegada que ell i jo ens vam discutir i vaig estar unes hores voltant per la ciutat. La Clàudia sempre em diu: «Ets una culposa i perseguida. Però el món no està pendent de tu, i menys per dedicar temps a castigar-te. Relaxa’t». Té tota la raó. Sovint m’imagino la vida com un ring, il·luminat des de tots els angles, en un round inacabable. La multitud amuntegada al voltant, sense res més a fer que jutjar-me amb les seves mirades burlesques. Una boirina enganxosa sempre sostinguda damunt l’escena, enterbolint-me els pensaments. Veus que murmuren. I aclamada pel públic, la meva pitjor rival, la més temuda i invencible: la meva contradicció, que m’acorrala contra les cordes, em fa anar d’una banda a l’altra del ring i em venç sense ni tocar-me. Soc així, guanyadora i víctima alhora. Tan aviat abatuda, amb el nas sagnant i assedegada, com triomfal i poderosa, satisfeta de mi mateixa i forta com una lleona. Soc la dona asfixiada per la maternitat que sent ganes d’autolesionar-se, i soc també la qui uns segons després desitja amb totes les seves forces tenir una altra criatura. Jo no visc, jo lluito contra la vida, i la vida és tan gran que em devora.

Escolto el missatge de la Clàudia:

«Estimada, com estàs? M’ha trucat el teu marit. No l’hi he agafat perquè volia parlar primer amb tu. Va tot bé? M’ha estranyat que em truqués. Tu i jo fa massa que no quedem, i t’he d’explicar moltes novetats: hem fet un procés de mediació amb el Pep i ens hem posat d’acord pel tema de la custòdia dels nens. Un miracle! Jo estic força millor i ja m’he adaptat al poble. Suposo que necessitava arreglar les coses amb ell per sortir d’aquesta espiral d’ansietat. Ara m’estic veient amb un tio… He deixat enrere la Clàudia deprimida i m’estic menjant el món. El món i el que no és món… Ha, ha, ha. Vaig anar a un club d’intercanvi de parelles. Va ser… bastant divertit, la veritat. Ja t’ho explicaré. Truca’m. I quedem. Va. Petons».

Aturo la plorera i li gravo una nota:

«Estàs com una cabra! Però m’alegra sentir-te més animada. No sé per què t’ha trucat el Dan. Ves a saber, potser vol fer un intercanvi de parelles… Ha, ha, ha… Jo estic bé. Estem bé. Anar fent, sí. Et truco aviat i quedem per dinar, que ara vull saber-ho tot. Petonàs».

La seva felicitat em fa de mirall. És valenta, la Clàudia. Amb poc temps ha entomat un divorci, un canvi de casa i està obrint nous camins laborals. Li gravo una segona nota:

«Escolta… En comptes de dinar, millor que quedem per sopar, puc venir jo al poble, si vols. Fotem-nos un vi i després un gintònic i xerrem i ballem. T’he dit que estic bé, però… Vaig tenir un avortament, a finals de desembre. I el dia quatre em van aspirar el fetus. Et volia dir que estava embarassada, però t’ho volia explicar en persona i… Com que no trobàvem dia per quedar, al final no… I també he deixat la feina al laboratori. Bé, més ben dit, la feina m’ha deixat a mi. Ja no seré la cap de la investigació. Ara soc un avió travessant turbulències. Un vinet i uns balls juntes i segur que evito l’estavellada. Sí? T’estimo».

M’arriba amor i tanmateix el món em fa nosa i voldria desaparèixer. Tant de bo fóssim als anys vuitanta i ningú em pogués localitzar. Missatge escrit de la mare:

«On ets? El Dan m’ha trucat per demanar-me si puc anar a buscar el Quim a l’escola perquè t’has fugat a no sé on. Però avui no puc. Tinc hora per tenyir-me i per fer-me les celles. No sé ben bé què et passa, però el teu fill no en té cap culpa. Truca’m».

Dos dels camioners han marxat, però n’hi ha un que em mira des de dins la cabina. M’allunyo de la seva vista i agafo forces per telefonar al Dan. Sé que la conversa serà tensa i desagradable. Em demanarà que torni i discutirem, n’estic convençuda. Quina mandra. Dos tons de trucada i contesta. Abans que jo pugui dir res, m’explica que ja s’ha organitzat el dia i que tot està controlat. Em parla amb una amabilitat que em sembla impostada. Fa una pausa, i jo li dic:

—Però…?

—Però res. Només vull que sàpigues que no has de patir per nosaltres. I també vull saber si estàs bé. He estat reflexionant. Ahir em vas agafar per sorpresa. Entenc que necessitis desfogar-te. Fes el que et calgui, però no et passis setmanes fora que li he promès al Quim que tornaràs aviat.

Voldria demanar-li si està enfadat i ho està dissimulant, però alguna cosa fa que no l’hi pregunti. Per què no confio del tot en el que m’està dient? Li dono les gràcies per la seva comprensió, pengem i em sento fatal per haver pensat que m’esbroncaria. Tinc la sensació que el que acabem de viure és completament nou; com si haguéssim entrat en una fase totalment diferent i desconeguda de la nostra relació. M’ha dit que m’entén i que respecta la llibertat que m’he pres, però hi ha un neguit que no se me’n va. Soc massa dura amb el Dan. És un bon marit, i no el valoro prou.

Mentre vaig cap al cotxe, els ulls d’un dels camioners se’m claven a les ninetes com dos arpons. S’alça de darrere uns matolls, entafora la mà dreta dins el seu pantaló i es grapeja el paquet sense perdre’m de vista. Algú em toca l’espatlla i el cor se m’accelera. Em tombo ràpidament disposada a empentar l’home que tinc darrere.

—Tranquil·la, que soc jo —diu l’Abel, amb la cara desencaixada. Em demana si estic bé. Li dic que sí.

Dins el cotxe, em dona un paper amb l’adreça del poble on es dirigim. Teclejo el carrer al navegador, i arrenco.

Silenci.

3

—La meva filla no és com tu… —murmuro.

La Lena arronsa les espatlles i em mira interrogant. Merda, ho he dit en veu alta. No, no miris per la finestra. Ara ja ho has deixat anar i has de posar-hi context.

—M’hi havia de portar un amic, a França, però la seva mare va caure per les escales i es va trencar el maluc… No tenia ningú que… I vaig pensar de… Jo… Volia proposar-l’hi a la meva filla. Volia que fos ella qui conduís per mi, però ens vam discutir. Va ser el dia que vas venir a buscar l’ordinador. Potser em vas notar estrany. Estava parlant amb ella quan vas arribar. Acabava de penjar. La Clara és… O potser soc jo que soc… No ho sé… No ens… No m’agafa mai el telèfon… Aquell dia sí que em va contestar. Parlar amb ella és com declarar davant un tribunal. Sabia que, si li treia el tema directament, em diria que no, així que el primer que vaig fer va ser preguntar-li com estava l’Ian. És el meu net. Té nou mesos. Em sembla. Potser deu. De seguida li vaig notar que la conversa se li feia pesada. Em responia amb monosíl·labs com si jo fos un comercial que li intentés vendre alguna cosa, però no s’atrevís a penjar-me. Sempre és així. Per compromís, ella em va preguntar com m’anava tot. I de seguida em va demanar que anés al gra. Hauria estat tan senzill com dir-li: «He d’anar a Vesinh de Leveson, un poblet de França. Amb cotxe. Voldries portar-m’hi? Penso que podria ser una bona manera que ens poséssim al dia; fa molt que no ens veiem». Però amb la meva filla res em resulta senzill. La Clara no… Ella… mai ha entès el meu pànic de conduir. És cert que jo no li he explicat que… Però… des que va morir la Teresa, jo… No sé com he de parlar-li. És com si hagués tingut un ictus i hagués de tornar a aprendre el més bàsic de la comunicació. Ha nevat gaire, a Suïssa?, li vaig demanar per sortir del pas. Em va explicar que no eren a Suïssa, sinó a Manresa, que havien passat les festes de Nadal a casa la Tina. És la seva parella. Es pensa que l’odio. A la Tina. I no és així. No tinc cap problema que ella sigui… És lesbiana… I… no sé per què la meva filla considera que no ho he assumit. I no és cert. Li vaig retreure que no m’haguessin avisat que venien per Nadal, que ens podríem haver vist. Tinc un regal per a l’Ian, li vaig dir. El guardo des que va néixer. És un hotel d’insectes. No li va semblar un regal indicat per a un nen tan petit. «Quan es tenen ganes de veure algú, es fan gestos que ho demostrin», em va deixar anar. I em va tirar en cara que no li truco mai. Té raó. Era la Teresa qui els telefonava sempre. Es va enfurismar. Li vaig proposar de sopar plegats per Cap d’Any, i em va dir que se’n tornaven a Suïssa. Viu allà.

—Viu allà sola amb la criatura?

—Amb la Tina. Viuen allà, totes dues. I res. Em va acusar de ser un mal pare i un mal avi que no les ha visitades des que va néixer el meu net, i em va dir que tant de bo m’hagués mort jo i no la Teresa. Em va desitjar un bon any, i va penjar. No li vaig arribar a proposar que conduís per mi fins a França.

La Lena no em contesa res. Sembla cansada. Mou les parpelles per humitejar-se els ulls, com si li pesessin. Per què li has explicat tot això? M’estranya que no em pregunti per què no condueixo… La festa et semblava excessiva, i ara que va de baixa la trobes a faltar. Li demano si quan em va veure el dia que va venir a buscar l’ordinador a casa, em va trobar vell.

—No m’ho vaig plantejar…

—És que no hi ha res per plantejar-se. És un acte espontani. La primera impressió que et transmet algú.

Es queda pensativa, arrufa el nas i deixa anar un sí desmenjat.

—Sí que et vaig semblar un vell?

—No.

—No, què?

—Et sents vell?

No sé què respondre. I callo. Hauria d’explicar-li què hi vaig a fer, a França. Al cap i a la fi, m’està fent un gran favor. Per on s’ha de començar a trencar el silenci? Ella tampoc m’ha dit per què ha acceptat de venir. M’agradava més la Lena que m’estirava les paraules. Li parlo del poble de la Margue, de la seva casa aïllada.

—No s’hi pot arribar amb tren, fins allà, ni tampoc amb autobús. —Tot d’una sento la necessitat de justificar per què no hi he anat amb taxi—. Un viatge tan llarg, amb algú que no conec… —Ella em mira fent evident que nosaltres dos també som desconeguts.

—Sí, però tu em vas generar confiança. Em sembla que et vaig demanar que conduïssis per mi esperant que diguessis que no. Em creia que no contestaries. Vaig deixar la meva decisió a les teves mans. I contra tot pronòstic, tu em vas dir que sí. I ara som aquí.

El navegador indica que queden tres quarts d’hora per arribar. El cor se m’esvalota. M’amorro a la finestra. El vidre s’entela pel baf que em surt dels narius. El paisatge passa tan de pressa davant els meus ulls, que no sabria dir en quina direcció anem. Viatjo a contrasentit cap a un passat que m’aterreix.

4

La negror s’ho ha empassat tot. Amb prou feines es veuen les cases amb les pedres de tons més clars. Hem deixat enrere una carretera secundària, hem creuat una passera estreta per damunt un riu que anava d’aigua fins dalt, i ara som al mig d’un bosc, però el navegador acaba de perdre el senyal i ha deixat de traçar-nos el camí. Em sembla que som a cinc quilòmetres d’aquest poble de nom impronunciable. Fa deu minuts que plou com si s’estigués acabant el món. Els eixugavidres no donen l’abast. No veig res més enllà d’un pam. I aquest soroll infernal de les gotes que colpegen repicant el sostre m’està martellejant el cap, com quan el Quim em reclama a crits cada cop més estridents, mentre a la tele hi sona a tot volum una cançó de dibuixos que no suporto i la rentadora està en ple centrifugat i jo m’estic eixugant la meva melena horrorosa sota el brogit impertinent de l’assecador.

Tinc gana. Ara em fotria el caldo d’ossos que em va portar fa dies la mare. El Quim deu estar sopant. Dan, l’has banyat? No vaig pensar de dir-li que fa quatre dies que el sabó no li toca la pell. Segur que el nano deu estar plorant perquè m’enyora i li deu haver acabat la paciència al Dan. Tan important era marxar? T’hauries d’haver quedat. La casa deu ser un caos. És el seu pare, sap com ocupar-se’n. Tu ho fas cada dia sense ell i te’n surts. Calma’t. Merda, no veig res. Em fa por atropellar algun animal. Hòstia, què hi faig aquí? Què li explicaran al Quim si ens estimbem? Creixerà sense mi i quan sigui gran intentarà entendre com va anar la meva mort i pensarà que vaig ser una idiota i no entendrà per què vaig marxar amb un estrany. Aquest refotut soroll! Li vaig dir a la psicòloga que no em calien ansiolítics. Burra! Tinc costelles. Torno a notar els pulmons. El nus a la boca de l’estómac. L’ofec ja ve.

5

Què fa? Per què atura el cotxe? Ha tret la clau del contacte. No li veig bé la cara. Està plorant. Desentelo el vidre. Som al mig del bosc. Potser hauria de sortir del cotxe i deixar-la sola. No. Plou massa. Digues alguna cosa. Què li he de dir? Callar també és mostrar respecte. En el seu cas jo preferiria que em deixessin tranquil. Callo, sí. Callo. Segurament deu preferir que no la molesti. Però està molt alterada. Li costa respirar. Hiperventilarà. Sigues sincer. Digue-li que no saps què fer quan la gent plora. No. Això, no. És patètic. No parlis de les teves misèries.

—Lena…

No em mira. Continua abraçada al volant. Si tingués la bicicleta me n’aniria a fer una volta. Pedalar per oblidar. «Tinc un càncer terminal». Pedalar més. «No em queda gaire». Pedalar lluny. Ho va dir sense plorar. Jo sí que volia plorar. Per això vaig agafar la bicicleta per anar al bosc a plorar i que no em veiés la Teresa. Soc una merda d’home. Ho sento, Teresa. Si hagués tingut un altre pare, ara sabria què dir-li a aquesta noia. I a la meva filla. I també hauria abraçat la meva dona, que estava feta una merda, i no hauria fugit com ho vaig fer. És culpa teva, pare. Tu em vas assecar. Vas obrir la porta del lavabo, ho recordo com si fos ara. Jo estava assegut a la tassa del vàter, i plorava. Mira’m, em vas dir. Vaig aturar els plors perquè em vas fer por. «Si hagués de plorar per tot el que m’entristeix, no sortiria mai del llit. Ningú plorarà per mi, ni em compadirà, si no m’esforço per guanyar-me la vida i acabo pidolant com una rata que no té res per endrapar». Em vas agafar de l’orella i em vas dur arrossegant cap al camp. Sempre que algú plora al meu davant, torno a dins d’aquell lavabo de la meva infància. Si m’haguessis preguntat per què plorava… Si haguessis sigut una altra mena de pare…

—Lena… Estàs bé? Plorant no arregles res. I segur que no és tan greu…

No diu res. Pedalar.

Tornar a Vesinh de Leveson és provocar els fantasmes, ho sé per aquesta pluja.

6

La mà de l’Abel s’ha precipitat damunt la meva espatlla com un peix mort que hagués caigut del cel. Quina angúnia. Soc conscient que l’hi he apartat amb molta violència perquè em mira atònit. S’assembla molt a aquella mirada que em fa el Dan, quan no cal que em digui res perquè són els seus ulls que m’acusen de boja.

—Perdona’m, Abel… —Surto del cotxe. No sabia que tot el que guardo a dins pogués concentrar-se en aquest crit agònic que em resseca les cordes vocals. Sento tantes coses que no en puc destriar cap. L’Abel s’ha descordat el cinturó i s’enfila fins al seient del conductor. Em diu que entri que agafaré una galipàndria.

—Lena, em sents? Si vols tornem enrere. Girem cua i ho deixem estar.

Torno a entrar al cotxe. Xopa. Enfurismada. Desfeta.

—Soc lluny de la meva família, tu parles poc i tinc moltes preguntes. Qui és la Margue? Ho sap, que l’anem a trobar? T’ho va demanar ella, que hi anessis? Què esperes que passi un cop arribem allà? Per què anem a aquest poble? Contesta’m, si us plau.

L’Abel es frega el cap i fa anar les ulleres amunt del nas, com si li caiguessin, tot i que no li cauen.

—La Margue és la meva amant. Ho era. I no, no sap que hi anem. No vaig a la casa per veure-la a ella…

—Ah, no?

—No.

—A qui anem a veure, doncs?

—Al Benoît.

—Qui és el Benoît?

—El seu marit.

O sigui que anem a casa d’una antiga amant seva que no l’espera. De què va tot això? L’Abel em torna a proposar de girar cua i desfer el camí fins a casa. Tot d’una insisteix molt perquè deixem córrer el viatge. En el moment que em va demanar que l’acompanyés vaig començar a construir un trencaclosques, i ara el vull acabar i necessito les peces d’aquests dos desconeguts. Ara vull saber-ho tot. Arrenco i travessem el bosc. Me’l miro pel retrovisor central, fa cara de resignat.

A penes avancem tres o quatre metres i, de sobte, el cotxe s’atura. Pitjo l’accelerador, però no ens movem. L’apago i el torno a engegar. Surto del cotxe. Una de les rodes del davant s’ha quedat atrapada en un sot i les del darrere estan cobertes de llot fins a mitja llanda.

—Abel, posa’t al meu seient i pitja l’accelerador! —li crido des de fora. Entretallat pel moviment de l’eixugavidres, veig que em mira astorat. Pico el vidre i li assenyalo el meu seient. Ell s’atabala, però m’acaba fent cas. La roda gira sobre si mateixa sense arribar a tocar a terra. Merda! No aconseguirem sortir d’aquí!

—Hauríem de trucar a una grua —li dic.

L’Abel surt del cotxe amb el mòbil a la mà i es perd entre els arbres. Quan torna, em diu que no li han agafat la trucada, i en aquell instant, el mòbil li vibra a les mans. Se sobresalta i empal·lideix. S’allunya de mi altra vegada. El sento parlar de lluny, però el so de la pluja és tan fort que no entenc res de la conversa. Torna i em mira atemorit.

—Ara ens venen a buscar —em diu com si acabés de parlar amb un fantasma.

7

—El meu regne per una copa de vi! —exclama la Lena amb un entusiasme sobtat quan li explico que soc distribuïdor i importador de vins—. Digue’m que tens una ampolla al maleter, Abel… —Em mira amb cara de gos afamat que ronda vora les cadires d’una taula suplicant que l’alimentin. Li dic que sempre que viatjo me n’enduc un parell o tres d’ampolles, però intento fer-li entendre que és millor que ens el beguem quan siguem a lloc.

—Està diluviant, Lena… No tenim copes… —Ella insisteix i em proposa que ens el beguem a morro. Se m’escapa un riure que no se li posa bé. He sigut condescendent, sí, però ha d’entendre que beure’m un vi a morro seria com profanar una tomba.

—No és un vi per beure’l de qualsevol manera, Lena…

—Que sí, que ja ho entenc. Que ets un home formal i tal… —Em mira amb un cert menyspreu—. Però no passa res si un dia, excepcionalment, te’n beus un a morro.

—Hi ha coses sagrades que s’han de respectar, encara que a vosaltres no us ho sembli.

—A nosaltres, qui, exactament?

—Quan jo era jove també volia canviar-ho tot, anar contra corrent com els salmons… Però madurar també és venerar el que abans volies abolir. Aquest vi requereix una litúrgia, s’ha de…

La Lena encreua els braços i es tomba d’esquena a mi.

—No m’estranya que la teva filla pensi que ets un avorrit —em diu mig bordant i sense ni mirar-me. Ara sí que s’assembla a la Clara, la seva arrogància juvenil.

L’ambient es tensa i em sembla que el cotxe es fa petit.

—T’has ofès perquè t’he dit avorrit? —Fa morros, com si fos una criatura, i em guaita dibuixant exageradament la seva decepció.

—Lena… Només vull que entenguis que…

—A mi també m’ofèn que em tractis com una ignorant.

—Aquest vi s’ha d’obrir com a mínim una hora abans de beure’l, s’ha de deixar reposar. Si es pot, en un decantador de vins i…

—Saps què recordaràs, Abel, quan estiguis a punt de morir-te? Les coses excepcionals, les vegades que vas transgredir les normes, la manera com et corria la sang per les venes quan la gent esperava que guardessis les formes i diguessis que no, però vas dir que sí… O et penses que ser tan moralista et farà mereixedor d’algun premi celestial? No hi ha res més, després. Això d’ara, i punt.

Touché. M’agrada la contundència amb què ha dit «i punt!». És repel·lent, però té caràcter i sap arribar al moll de l’os. Flaquejo, però no penso cedir.

—Demana’m una altra cosa. El que vulguis. Si vols surto aquí fora i faig la vertical, o… em tatuo una papallona a la galta del cul…

—És molt més fàcil. Obre l’ampolla i bevem.

—Abans em beuré aquest vi dins un orinal que a morro!

—T’he dit que no, però sí.

—Sí què?

—Sí que vaig pensar que eres vell quan et vaig veure el primer cop. I una mica insubstancial, també.

Ara sí que m’ha ferit l’orgull. Càgum tot! Obro el maleter, agafo l’ampolla del millor vi i torno a dins el cotxe.

—M’estàs fent anar més enllà d’on vull anar, i això m’emprenya. Molt bé. Tu guanyes. Ens beurem el vi, però que consti que ho faig només perquè has conduït per mi.

—Va, dona’m. L’obro amb la sabata…

Amb la sabata? Per l’amor de Déu! M’abraço a l’ampolla com si fóssim al mig d’un bombardeig i hagués de protegir un nadó. Li suplico que respectem uns mínims.

—Tinc un obridor! —Em miro l’ampolla amb resignació i, quan faig baixar el tirabuixó endins del tap, les mans em tremolen.

—Segur que no tenim ni un trist got de plàstic? Les dones hi porteu moltes coses, a la bossa… Pots mirar-ho, si us plau?

—És clar! No hi havia caigut. —Remena la bossa i m’esperanço—. Tinc un parell de copes Riedel aquí. —Fa veure que m’entrega una copa invisible—. Sempre que m’escapo de casa per portar venedors de vins més enllà de la frontera, n’agafo un parell perquè no hàgim d’acabar fent el pòtol bevent a morro. Tingui, senyor Franquesa. La copa que mereix. Vigili, que són delicadament fràgils i valen un pasta.

Premo les barres per frenar les ganes d’enviar-la a dida. Ella em mira ressentida i orgullosa i m’explica que quan estudiava va treballar molt anys de cambrera en un restaurant.

—A l’Upper Diagonal. Vaig servir vi a molts homes entesos en la matèria, com tu. S’alegraven com nens a qui els donen caramels quan els canviava la copa que tenien damunt la taula i els omplia la Riedel amb el vi caríssim que havien escollit. Aquell era l’únic moment de l’àpat en el qual es dignaven a tractar-me com una persona. Després s’emborratxaven, apujaven el to de veu, em miraven el cul creient que les seves dones no se n’adonaven i em convertien en una criada al seu servei. «Nena, porta més pa. Nena, el compte». Un dia, em va relliscar la safata de les mans i vaig trencar totes les copes que hi portava. El cap me les va descomptar del sou. Vaig haver de demanar diners als amics per poder pagar el lloguer. Sis copes, a cinquanta euros la copa. Faci números, senyor comerciant…

M’empasso un glop llarg i em fa la sensació que la meva boca és de suro com el tap. Espero que ella tingui raó i que abans de morir em torni aquest record al cap com un consol de tanta transgressió. Realment m’he tornat un vell avorrit perquè no hi trobo cap diversió. No té gust de res; ni l’aigua és tan insulsa.

—No soc un home tan ètic com et penses… —murmuro després d’empassar-me el primer glop.

—Veus? Per això m’agrada el vi… Fa aflorar les confessions més insospitades fins i tot dels mascles amb ànimes més impenetrables…

—Durant un any vaig tenir relacions amb la Margue i no l’hi vaig explicar mai a la meva dona. Ni a ella, ni a ningú. La Teresa no em va preguntar mai res, però estic segur que ho sabia.

—És probable que ho sabés. Les dones callem moltes coses.

—Ella també…

—També què?

—Després de la seva mort, vaig trobar-li uns missatges al mòbil. No vaig gosar llegir-los tots, perquè… Però pel poc que vaig llegir… La Teresa va intimar amb un amic meu. El Valentí.

—Intimar? —Es peta de riure—. Perdona… Perdona… No et vull ofendre, però és que sembles un home del Renaixement parlant així… Intimar… Fer manetes al festejador arran de la finestra…

—No sé per què m’ha sortit de dir-ne intimar…

—Perquè et fa vergonya dir follar al meu davant…

—No és veritat.

—Sí que ho és.

—Follar! Follar… Veus… Ho dic i ja està.

Em fascina que tingui la capacitat de fer-me sortir de la meva comoditat amb tanta desimboltura.

—Pel poc que et conec, apostaria que no n’has parlat mai amb el teu amic Valentí, d’aquest tema. I que ell tampoc te n’ha dit res.

—Pedalejar amb la bicicleta et talla les ganes de plorar i fa desaparèixer els problemes.

Vol saber per què vaig a veure el marit de la Margue. Sospiro i, abans que pugui contestar-li, una llum frontal cada vegada més intensa il·lumina tot l’interior del cotxe i em fa aclucar els ulls. Al so constant de la pluja, s’hi suma el brogit d’un motor. L’observo com surt del seu cotxe i vaig a trobar-la. És ella; la vida que vaig decidir enyorar en lloc de viure-la. La pluja ens cau a sobre i som el centre d’un passat que es fa més present que mai. Què ho fa que tants anys després encara té l’habilitat d’esvalotar-me així el cor? Tot jo soc un batec de cames tremoloses. L’he necessitat tant com l’he defugit i ara és aquí, altra vegada al meu davant. I jo que no soc capaç de dir res més que hola.

8

Davant el nostre cotxe hi ha un Land Rover aturat. Hi ha algú que parla amb l’Abel. Em sembla que és una dona. Porta una capellina groga de caputxa. M’hi acosto i la fressa de les meves passes els alerta.

—Putain![3] —exclama la dona quan em veu aparèixer, com si jo fos un senglar sortit de la boscúria.

Els seus ulls verdíssims de felí salvatge ressalten en el negre de la nit. Em somriu. L’Abel s’afanya a presentar-nos. És ella. És la Margue. Ens observem mútuament amb una curiositat semblant. La feia francesa, però parla un català impecable. S’ajup i es mira les rodes del nostre cotxe.

—Us heu ben embarrancat! Us arrossegaré amb el meu cotxe —ens diu mentre camina amb decisió cap al maleter del seu Land Rover. En torna amb una corda llarga i gruixuda i la deixa damunt el capó del Toyota. L’Abel, abduït per la seva presència, observa la dona, que es mou amb l’agilitat i l’astúcia d’un animal que es coneix bé el bosc. Li demano com puc ajudar-la. Ella clava els genolls al fang i ens demana que busquem pedres grosses i alguns troncs. Després comença a gratar amb les mans el llot per intentar construir una petita rampa que ajudi la roda a sortir i redueix la pressió dels pneumàtics un per un. L’Abel se’n va cap a un tram de bosc i jo cap a un altre.

—Et van bé? —Li entrego tres pedres a la Margue.

—Aquesta més grossa ens servirà. Vine, col·loca-la aquí, davant la roda. Crec que ens en sortirem, però hem d’anar ràpid abans no s’enfangui i es colgui encara més.

Faig el que em mana mentre ella col·loca un ganxo en una de les puntes de la corda i el lliga al para-xocs del Toyota. L’altre extrem de la corda, l’ha nuat en algun lloc de la part del darrere del seu Land Rover.

—Ei, he trobat aquesta pedra! —L’Abel se’ns acosta entusiasmat amb la seva troballa—. Però em sembla que seria millor agafar les estores del cotxe i posar-les sota les rodes. Ho vaig veure en un documental. —La Margue li dedica un somriure sorneguer.

—Massa tard, estimat! —li diu.

Per la manera com es miren, és evident que van estimar-se i que tots dos duen a dins les brases d’un foc mal apagat. Intento endevinar la seva història i em ve l’enyor del neguit dels primers dies d’un amor. Penso en el Dan i una tristesa profunda em mulla per dins.

—Perdona! No recordo el teu nom. Soc un desastre. Puja al cotxe, arrenca i prem el gas amb força! —em crida la Margue des de dins el Land Rover—. Va! Que ho aconseguirem! —Les dues premem l’accelerador amb força i, per fi!, la roda del petit Toyota encalça la roca i, amb l’ajuda del Land Rover, aconsegueix sortir del clot i es planta al mig del camí.

—Ves amb la Margue. Jo us segueixo. Em sembla que heu de parlar d’unes quantes coses —li dic a l’Abel quan fa per entrar amb mi al cotxe. Però ell es mira el Land Rover i la dona amb desconfiança, branda el cap i seu al meu costat.

Una peça més del trencaclosques. Ara em cal descobrir qui és el Benoît i què amaga el triangle entre aquests tres personatges.

TERCERA PART

AQUEST TROS DE VIDA

Lucky that you found someone to make you feel secure
´Cause we were all so young and foolish, now we are mature.
[…]
And I was always so impulsive, I guess that I still am
And all that really mattered then was that I was a man.[4]

TOM WAITS, «Martha»

1

Una veu masculina demana disculpes pels megàfons de l’estació; el tren arribarà tard. Parla en francès, però curiosament l’entenc perfectament. Asseguda al banc mal pintat de l’andana, m’eixugo un regalim de suor que em raja cara avall. El cap em bull sota el barret de palla. Amb la mà dreta moc el ventall amb un ritme accelerat, i amb l’esquerra m’acaricio la panxota d’embarassada. Les sandàlies em tiben als peus, inflats com dues potes d’elefant.

El Quim fa estona que va amunt i avall de l’andana xutant una pilota vermella que no sé ben bé d’on ha sortit.

—Amor, no juguis amb la pilota, aquí. No m’agrada. Va, vine que llegirem el conte de la guineu i la serp.

Una dona vestida de dol rigorós, amb una maleta vella, fa estona que em mira, i ara se m’acosta. M’assenyala la panxa i em demana si em queda poc. Un mes i li veuré la carona, li dic. Em sorprenc de parlar-li en diminutiu. S’asseu al meu costat, tant a la vora meu que m’obliga a enretirar-me. Tot d’una m’embafa una olor d’hospital i d’anestèsia. Li faig un gest al Quim perquè se m’acosti.

—Se’t veu feliç… —murmura la dona esbossant un somriure inquietant.

—Ho estic.

—És estrany…

—El què?

—Que estiguis tan feliç tenint el ventre ple de rates.

De sobte, sento un pessigolleig a les cuixes. La dona, amb un bastó encorbat, m’alça la faldilla i un munt de rates esvalotades em surten de la vagina i m’esgarrapen les cames. Algunes tenen el pelatge completament cobert de la sang que em raja del ventre com si totes les menstruacions de la meva vida m’haguessin arribat de cop. El rictus se m’encarcara i la boca se m’asseca quan m’adono que la panxa se m’ha desinflat i ara és una cova conca. Xisclo tan fort que m’esquinço les cordes. El Quim s’espanta i es posa a córrer amb la pilota a les mans. M’alço per aturar-lo. Les cares de tothom que em mira es deformen com l’asfalt cremant per un sol tòrrid d’agost. Vull cridar el Quim, però dic Saaam!, Saaam! amb una veu d’ultratomba mentre m’eixorda el xiulet d’un tren que arriba. La vella del vestit negre em colpeja l’espatlla amb el bastó. Em demana si sé quin dia és. Sants Innocents? Tot d’una la dona ja no és la dona, sinó la meva àvia, que seu al cap d’una taula llarguíssima i em pregunta si vull més canelons. «Fas mala cara. Menja més». Tinc fred. Truquen al timbre. La mare va a obrir la porta. Hi ha una dona que demana per tu, em diu. Jo m’abraço a ella atemorida, però la dona de negre travessa els nostres cossos units amb el seu bastó i ens separa. «No s’ha d’abraçar qui no se sap estimar. Avui és el dia del desastre. El fill futur no arribarà i el que ja tens se l’enduran les rates al clavegueram!», exclama. Un vertigen m’anul·la tots els sentits i em ve una nàusea. Deixo anar un vòmit irrefrenable que esquitxa les cames escanyolides de la dona del vestit negre, que, sense més, s’esfuma entre la multitud que baixa del tren que acaba d’arribar. Ja no veig la taula parada, ni l’àvia, ni la mare. Als altaveus de l’estació s’hi sent un fregit, com si s’haguessin espatllat, i el locutor amable ara té una veu enrogallada. «Si no volies patir pels fills, no n’hauries d’haver tingut», diu la veu, esclafint a riure. S’acosta un tren de mercaderies a tota velocitat i aleshores m’adono que la pilota vermella és al mig de la via i que el Quim la vol agafar. Corro cap a ell per encalçar-lo i que no baixi a les vies, però torno a tenir una panxa enorme de vuit mesos i les cames em pesen com si estiguessin cimentades a l’andana. «Puja a la l’andana, fill! El tren! El tren!». Però el Quim no em sent. Només somriu, feliç perquè ha atrapat la pilota vermella. Amb una impotència esfereïdora contemplo com el tren s’emporta les rates infeccioses i el meu fill. Caic a terra i els genolls se m’esberlen pel cop. Per què no sento cap dolor? «Ja surt, amor. Ja surt. Un esforç més», em diu el Dan, que se m’acosta amb un farcell als braços. «Mira’l. És preciós. Vols donar-li el pit?». Els plors d’un nounat trenquen el silenci. Allargo els braços i m’entrega un coàgul enorme de sang putrefacte. Un metge em somriu. «Com que no estàs feta per portar més fills al món, t’hem tret el fill mort, i hem aprofitat per buidar-te tota. Fora fetus, fora ovaris i fora úter». Em falta l’aire. Em noto les costelles, m’estrenyen… M’ofego.

Faig per alçar-me i anar a veure si el meu fill està bé. No. On vas, burra, si no ets a casa teva? On hem dormit? Havíem d’anar a un hotel que l’Abel va reservar mentre érem a la gasolinera, però la Margue, ahir a la nit, va insistir que ens quedéssim a casa seva. Els porticons de la finestra que hi ha enllà dels peus del llit no estan tancats del tot, el gebre ha tatuat els vidres de color blanc.

Li vaig explicar a la psicòloga que aquests malsons són una sentència; cada vegada que esgarrapo una mica de llibertat, la culpa em regala tragèdies nocturnes. Els darrers cinc anys, només he dormit fora de casa tres vegades, i sempre he tingut somnis catastròfics. Quan el Quim tenia tres mesos, vaig patir una infecció d’orina que es va complicar i vaig estar ingressada tota la nit a urgències. Com que encara alletava, no vaig voler que em mediquessin com hauria calgut, perquè «Els medicaments més forts poden afectar la lactància, Dan. I no vull deixar d’alletar-lo». Ell va insistir perquè li donéssim biberons, però jo em vaig conformar amb paracetamols. Tota la nit al passadís de l’hospital amb el tirallets enganxat als pits i un dolor infernal als ronyons. Aquella vegada vaig somiar que el Quim queia dins un pou i moria ofegat.

La segona vegada que vaig dormir lluny d’ell va ser per feina. Estàvem iniciant una investigació sobre nutrients edàfics en agrosistemes mediterranis, juntament amb un laboratori d’Alemanya i s’havia de viatjar a Múnic. Feia just una setmana que m’havia reincorporat després de la baixa de maternitat i, malgrat que sentia una pena terrible per haver-me de separar del petit Quim de cinc mesos, vaig fer veure que no tenia cap inconvenient a anar-hi per no quedar malament davant la Iolanda. Encara alletava, i aquella nit a penes vaig aclucar ull. El tirallets elèctric se’m va espatllar i els pits m’explotaven. Em vaig haver de llevar tres vegades per buidar-me’ls jo mateixa a la pica del lavabo, prement-me’ls, dolorosament, com si fos una vaca munyint-se a si mateixa. Durant les dues hores escasses que vaig aconseguir aclucar els ulls, vaig somiar que el Quim s’enfilava a l’ampit de la finestra de la seva habitació i es precipitava daltabaix perseguint un colom. L’endemà, em vaig maquillar a consciència per dissimular l’esgotament i que ningú pogués dir-me que la maternitat em convertia en una mala professional.

El dia que el Dan i jo celebràvem els deu anys de la nostra relació, vam deixar el Quim amb la meva mare i vam anar a un hotel. Les expectatives d’una nit de sexe paradisíac eren massa altes, i la realitat ens va esclafar. A les set de la tarda, el Dan i jo ens vam estirar al llit amb la intenció de reposar cinc minuts abans d’anar a sopar al restaurant que havíem reservat. Ens vam despertar vestits, a les sis de la matinada, sense haver menjat, ni follat. Aquella nit, vaig somiar que hi havia un incendi a l’escola del Quim i que hi morien totes les criatures.

L’habitació és tan enorme que em fa sentir diminuta. La fusta natural del terra crepita quan m’alço del llit. No he trucat a la mare i tinc missatges seus. El Dan no m’ha dit res. Li escric demanant-li si va tot bé i tanco amb «Us estimo».

He dormit només amb calces; em vaig descuidar de posar el pijama a la maleta. Encara tinc el ventre lleugerament inflat. Li hauria d’haver demanat a la infermera si el raspat afectava el cicle menstrual. No sé si és habitual, aquest dolor d’ovaris. Em trec les calces perquè les gomes em tiben i em fan sentir embotida. Com odio mirar-me despullada —que impertinents aquests quilos per perdre i tanta pell per refermar—, però aquest mirall encastat a l’armari robust de fusta noble i la llum amable que em regala la finestra em fan sentir prou a gust. Quina pena les tetes, s’han tornat a pansir i aviat tornaran a ser dos pebrots escalivats. És clar, ja no hauran d’alletar a ningú. El millor dels embarassos eren aquells pits radiants, la sang batent a dins les venes. Em miro el cos amb estranyesa. Fa cinc anys que no el reconec; és una casa que m’acull sense fer preguntes, però a vegades m’impregna d’una estranya sensació d’alienació.

El color de la butaca senyorial que hi ha al costat de la porta em crida l’atenció. És el mateix to de vermell que tenia el gaspatxo que feia la tieta els estius al càmping de la costa. Tomàquets, pebrot i el seu secret especial: un tall de remolatxa que feia vibrar el vermell amb el seu violeta. M’hi assec i m’entrego al tacte del vellut finíssim. Sort que encara em queda el dret d’imaginar que no soc qui realment soc. Comprovo que el pestell de la porta està passat, deixo caure del tot l’esquena i el cap al respatller, m’eixarranco i tanco els ulls. Quant feia que no em tocava? Em ve el Dan al cap, però no com un record excitant. Penso en una nit de fa mesos en la qual vaig acabar plorant com una gossa calenta i abandonada. El meu marit era a Itàlia. Havia anat a fer la primera presa de contacte amb el futur equip de l’òpera que dirigiria. Em sentia plena i sexi amb la panxa que s’anava arrodonint, orgullosa d’aquells volums que començaven a modelar-me el cos. Vaig enterrar la vergonya i li vaig fer una videotrucada. Feia setmanes que es queixava tant del nostre sexe avorrit que vaig pensar que proposar-li de fer cibersexe seria una innovació matrimonial divertida. Error. «Tinc una proposta sorpresa. Cinc minuts i et truco. Ets a l’hotel?», li vaig escriure. Ell em va respondre amb un «ok» sec, però va resultar que ell no era a l’hotel, sinó prenent una copa amb la cap de producció del teatre. Encara no entenc per què va contestar la maleïda videotrucada, ni per què em va mentir, però ara em torna la cara d’estupefacció del Dan quan em va veure a la pantalla fent-me la sexi, la mirada d’aquella noia que no sabia on amagar-se i jo tapant-me amb el llençol com una puta ridícula i humiliada.

Soc massa jove per renunciar al plaer. On ha quedat colgat aquell sexe sense presses que dilata el temps i els cossos, aquell anar llepant i tocant, aquell escorre’s sense pretendre-ho? Enyoro aquells orgasmes, convidats que no estava previst que arribessin a la festa i que alegren els presents quan apareixen per sorpresa.

Voleio pels corrents ventosos del plaer. El món es fa petit i queda lluny, i al punt més àlgid de l’acte, a punt de començar a enlairar-me cap al vertigen deliciós, un so gutural em distreu. M’alço sobresaltada i vaig fins a la porta per tornar a comprovar que està tancada. En tombar el cap en direcció al llit, m’hi trobo l’última persona que ara voldria dins l’habitació.

—És bona, aquesta butaca. Sembla d’antiquari…

—Mama! Fins i tot a França m’has de perseguir? Fot el camp, per Déu!

La culpa ha tornat a convertir-se en ella, que em renya perquè podria haver tacat la butaca. S’acosta i la inspecciona com si s’hagués de vendre en una subhasta i ella fos l’encarregada d’avaluar-ne els danys.

—No l’he tacada! T’ho sembla per l’efecte del vellut, que ha quedat a contrapel. Ves-te’n, si us plau.

—Ara me n’aniré, quan m’acabi aquest pastís Tatin —diu la mare mentre devora el pastisset—. La rebosteria francesa em torna boja. Em recorda el meus dies a París. Ah! París!

—No hi has estat mai, tu, a París.

—Hi ha tantes coses que no saps de mi, nena. Et penses que sempre he estat aquesta dona que has construït al teu cap, oi? Una mare capficada, camí de la vellesa, pendent de la neteja, malhumorada com si sempre portés un pal clavat al cul… Però abans que tu nasquessis, va existir una altra dona que t’hauria divertit i a qui estimaries, segurament més del que m’estimes ara.

Ara no sé si em parla d’ella o de mi. És això, el que pensarà el Quim de mi, d’aquí a uns anys? És això en què m’he convertit? En una dona perduda entre les costures de la vida? Torna a sentir-se el soroll estrany. És una mena de tos ronca i profunda que no tinc clar si ve de dins la casa o de fora. Em vesteixo, faig córrer el pestell i obro la porta.

Ahir a la nit no vaig parar atenció a aquest rebedor. Hi una calaixera antiga que contrasta amb la paret de maons blancs, on hi ha penjats tres quadres petits que emmarquen tres pàgines de llibres, mig groguenques. Em fa l’efecte que es tracta d’una novel·la escrita en francès. Encara hi ha dos quadres més, el pla alçat d’algun edifici i una foto en blanc i negre, gairebé tan gran com jo, on apareix un home davant el museu arxiu Bauhaus de Berlín.

Camino fins a l’altra habitació del rebedor, la del costat de la meva. M’acosto a la doble porta de fusta decapada, que està entreoberta. Un llistó cruix sota els meus peus i em delata amb un gemec.

—Entrez, entrez…[5] —em diu una veu que ve de dins la cambra.

Estirat en un llit articulat, un home d’uns setanta anys, amb pijama gris, em demana que m’hi acosti. Una nova peça del trencaclosques. Vaig fins a la butaca que hi ha a la cantonada i, abans que hi planti el cul, ell em fa un gest assenyalant-me una cadira de rodes que hi ha a tocar de la finestra. El Benoît és paraplègic? Em diu que, si no em fa res, prefereix que segui a la seva cadira de rodes, que és més fàcil de moure-la, que pesa menys que la butaca. Em sembla una petició estranya i m’incomoda, però em costa negar-m’hi perquè els seus ulls són magnèticament autoritaris i decideixo fer-li cas. Aleshores mou el cap i entenc que vol que em posi de cara a ell. Les úniques vegades que he anat en aquesta mena de cadires han estat a urgències d’algun hospital i, com que sempre m’han empès, no sé com fer moure les rodes. L’home estira la mà i em mostra el mecanisme de la cadira. Avanço cap a ell, com una nina impedida, i tot d’una paro atenció en un detall: li falten quatre dits. A la mà esquerra només hi té el dit gros. Faig per desviar l’atenció i somric, perquè l’àvia sempre em deia que no mirés fixament aquelles coses que se’m feien estranyes del cos d’algunes persones, que podia incomodar la gent. Em sento francament estranya.

—Ils ne nous ont pas présentés… Savez-vous qui je suis?[6] —L’he entès perfectament, però deixo un silenci abans de respondre i ell em demana si prefereixo que parlem «patuès». Amb l’entonació i la melodia del català del nord, m’explica que va aprendre a parlar el meu idioma els estius quan els seus pares l’enviaven a Ceret, amb els avis.

—No n’hi deien català, en aquella època, sinó patuès. La llengua dels ases. A l’avi l’endimoniava que ho anomenessin així. A la majoria els irritava el romanticisme històric dels qui parlaven català. Els menyspreaven. Jo…, en canvi, sempre esperava que arribés el mes de juny per anar al Vallespir… per aprendre aquella llengua secreta… Oh… Ma mère em deia que era una llengua inútil, però… per a mi… era un codi entre els avis i jo quan no volíem que ningú més ens entengués. Encara es parla el català, a Barcelona? Quan vaig viure-hi fa uns anys, em va agradar practicar la vostra llengua. La Margue… al principi em recitava poemes en català. Ara només utilitza la llengua dels ases quan s’enfada amb mi.

Em somriu i la mirada se li estova. Ja no em sembla un home tan dominant.

—Soc el Benoît Dubois. Però em pots dir Benoît. Us vaig sentir ahir a la nit. La Margue us va dir que dormia, però estava despert…

—Lena García… —Tot d’una el meu nom em sembla insuls comparat amb el seu, tan sonor i suggeridor.

—Doncs sí, us vaig sentir. Ahir a la nit… La casa és gran, però ho sento tot. Li vaig reconèixer la veu al venedor de vins. És aquí, oi? Des que tinc les cames mortes, l’orella se m’ha afinat com la d’un felí… Tot va cap per avall, en aquest cos, menys l’oïda. Ets la seva filla?

—No, no…

—Has dormit aquí al costat… Et vaig sentir. És la meva habitació preferida! Té l’orientació perfecta… Mai no hi fa massa fred, ni massa calor. A vegades t’esforces perquè una cambra tingui aquestes característiques i no te’n surts. I aquesta habitació és tan generosa que no va caldre cap esforç. El venedor de vins, on ha dormit?

Faig per respondre, però m’atura.

—Non, non… Vull endevinar-ho. Ha dormit a l’habitació de l’entrada. Sí o no?

—Sí…

—Ah! C’est bien ce que je pensais![7] —Estossega un parell de vegades, i s’escura la gola—. Saps què hi havia, abans, en aquella habitació? Les porqueres! La Margue és meravellosa! Ha enviat el seu amant a dormir on abans hi havia els porcs. Sublime! Això era un mas… Aquí hi han viscut tres generacions de Dubois que es dedicaven a la ramaderia. Però el meu pare va… trencar amb el… llegat. Va marxar a París, primer a estudiar i després a treballar-hi, i el mas va quedar abandonat. Feia càlcul d’estructures. Jo soc… soc… —Altra vegada li ve la tos—. Se’n van —murmura entre ofecs—. Les paraules fugen del meu cap de vell cretí. Saps qui en té la culpa? El doctor Rousseau!

Em demana que li acosti una capseta negra que hi ha a la tauleta de nit. Quan m’alço de la cadira de rodes i camino, em sento una jove recuperada per obra d’un miracle.

—Ets metge, tu?

—No.

—Millor. No m’agraden, els metges. Obre-la. —La caixa està plena de xeringues i capsetes de medicaments—. Tota aquesta química m’ha desfet les neurones! Els metges t’arreglen una cosa i te n’espatllen una altra. No em preguntis què són… perquè ja no ho sé. Si les cames em responguessin, aniria fins a casa del meu doctor i… li faria empassar les pastilles mentre dorm. Va te faire foutre, Dr. Rousseau![8] Li encanta veure’m patir. La meva misèria el reconforta. Relaxants musculars, pastilles perquè no se’m coaguli la sang, pastilles per dormir, magnesi per no sé què, i un abecedari sencer de vitamines. A, B, C, D, E, F, G, H, I. Els faig nosa… Va au diable![9]

Em fa riure, la seva manera de renegar, amb els cabells esvalotats i el front arrufat.

—Ho veus, oi? Semblen els medicaments d’un pobre nen malalt de càncer. La Margue i el doctor es diverteixen enganxant-me aquests dibuixets ridículs… —Em miro els adhesius que decoren les capses de medicaments.

Cors de purpurina, un gos que treu la llengua i ossets de peluix. També hi ha notes escrites a mà.

—No t’esforcis a entendre-ho, té una cal·ligrafia espantosa… De metge, n’hi diuen… Nooo, lletra de malalt de Parkinson! Saps què em va dir el doctor l’última vegada que vaig anar a la seva consulta? Que si no em prenc les pastilles, em demanarà hora per fer-me un tacte rectal. Ves no vingui jo a fotre’t a tu una canya esquerdada pel cul! Se’n fot de mi amb la complicitat de la Margue. Es pensa que no me n’adono, perquè em pren per burro, però sé que li agrada la meva dona. Se la intenta lligar al meu davant. Connard![10]

S’enfada tant que la tos el torna a atacar. Em sorprèn una preocupació sobtada pel seu estat de salut. D’on li venen, aquests atacs? No sembla constipat. Es torna a escurar la gola i esbufega per calmar una tos que ara ja és constant. Merda… Em sembla que s’està ofegant. Els ulls em volten frenètics per la cambra. Allà, damunt la tauleta, un got d’aigua. També hi ha un timbre com el de les recepcions dels hotels antics. El pico? L’aigua, val més que li doni l’aigua. Li poso la canyeta que hi ha dins el got arran dels llavis, però no hi arriba bé i he d’acostar-li el cap.

De sobte, la doble porta de la cambra s’obre i la Margue entra d’una revolada. M’arracono a una cantonada. Ella, amb molta calma, li pentina els cabells estarrufats mentre ell s’empassa l’aigua. Després em dona les gràcies i esbronca el seu marit. Li retreu que va fumar massa durant massa anys.

És menuda, la Margue. Ahir no m’ho va semblar tant. M’embadaleixen els seus cabells cendrosos que s’ondulen amb una elegància irreverent. Els pits, petits, li ballen sota la camisola de seda turquesa; els mugrons tibants contra la roba. Porta un batí blanc de cotó que li cau esquena avall i li deixa una espatlla a l’aire. La pell tan blanquinosa, pigada, brillant. Quants anys deu tenir? Més o menys com la mare. Ja voldria jo estar així de bé a la seva edat.

D’una estrebada fa córrer les cortines opaques i després les de lli de color lila ensopit. Finestra enllà, un retall del paisatge que ahir a la nit era indesxifrable. Al fons, un bosc. Segurament, entre algun d’aquells arbres hi deu haver el camí on vam quedar encallats. Malgrat el dia rúfol, alguns rajos de sol vencen el gruix enlleganyat de núvols i m’espeteguen a la cara. Una serenor m’envaeix el cos. Podria fer-hi niu, en aquesta llum d’hivern que cura ferides d’esbarzers. Ai, Quim! Com m’agradaria que fossis aquí. Em sembla que t’encantaria, aquesta casa amb el bosc a tocar, els camp, els animals… A tu també t’ofega l’asfalt de la ciutat, oi? Soc a l’habitació amb dos estranys i, en canvi, em sento més a gust que al meu pis.

—Als camps els convenia aquesta pluja d’ahir. I a nosaltres, també —murmura la Margue obrint un armari blanc, vell, que algú ha restaurat. En treu uns pantalons de xandall negres, una dessuadora grisa, una samarreta blanca i ho deixa tot amb cura damunt els peus del llit—. Em penso que avui nevarà. —Em dedica un somriure i em pica l’ullet—. Veig que ja has conegut l’ogre de la casa… T’ho ha explicat, el Benoît, que li agrada veure com neva des de la porxada? A l’estiu mai no vol estar-se a fora. Massa calor i massa mosquits. Però ara que fa fred, tothora em demana que el porti a la porxada. Encara que estiguem a dos graus sota zero, ell allà, cobrint-se de volves o esquitxant-se amb l’aigua.

El Benoît arrufa el nas i remuga. Diu que no li agraden ni el fred ni la neu, que si demana d’anar a la porxada en ple hivern és perquè vol que se li congeli el cervell, que és l’única manera de fer callar les veus que té a dins el cap. La Margue obre un calaixet de dins l’armari i n’agafa uns calçotets negres. Després fa per treure-li la samarreta del pijama, però el cap se li encalla en passar pel forat. Es discuteixen amb retrets divertits de matrimoni consolidat. Ella el torna a esbroncar amb un amor cansat, com si fos una criatura, i estira la samarreta amb força fins a treure-l’hi. Em fixo en els quatre pèls blancs que té al pit, en els plecs de carn flàccida que se li amunteguen amagant-li el melic. Té la pell tan pàl·lida que se li poden veure totes les venes del cos, com rius que travessen tímids un país blanquíssim i fràgil.

—Ma chérie, as-tu mis la caméra, hier? —li demana el Benoît.

—Non. J’ai oublié. —Ella fa una alenada com si l’aire entrant-li pels narius hagués d’ajudar-la a armar-se de paciència—. Si tu prends les pilules, je te montrerai les images d’avant-hier, que tu n’as pas encore vues.[11]

La Margue m’endevina el desconcert i m’explica que el Benoît té una càmera de camuflatge.

—La seva gran afició!

Es veu que el marit l’hi fa amagar de nit, entre els arbres, perquè vol veure què hi passa al bosc mentre ell dorm. Doblega la vànova als peus del llit i pica de mans.

—Va, amunt, que comença el dia. He anat a comprar croissants de mantega! Ja podem esmorzar!

El Benoît es fa l’ofès i es queixa perquè diu que ell sempre n’hi demana, de croissants, i ella sempre li respon que esmorzi pomes, que li fa mandra baixar al poble. Es barallen, però encara s’estimen. Ho sé perquè es fan riure. Segur que a estones també es detesten, però tant li fa l’acidesa de les seves paraules perquè existeix un codi d’humor entre tots dos. El Dan i jo havíem estat com ells, una parella que es tirava els plats pel cap i que després s’havia d’eixugar les llàgrimes per un atac de riure sobtat que ens salvava al punt àlgid del deliri. Però ara no sabria dir quina va ser la darrera vegada que vam riure plegats, ni tan sols per reconciliar-nos. De fet, no només hem deixat de riure, sinó també de discutir, no perquè no en tinguem motius, sinó perquè el nostre matrimoni s’ha submergit en un anar tirant silenciosament perillós. Em venen ganes de plorar.

—Has fet venir l’Abel i la Lena des de molt lluny. Bé que es mereixen tastar aquests croissants tan bons —li etziba la Margue al marit.

—Ella se’ls mereix. El venedor de vins, no gaire.

Quan la Margue sent que parla de l’Abel, fa un lleuger gest d’alerta amb el cap, i demana al Benoît quan li pensa explicar per què l’ha convidat a venir, que no entén què tramen, ni a què ve tant de secretisme. El Benoît em mira i fa voltar els ulls, buscant la meva complicitat.

—Val més que et vagis a dutxar i comencis a esmorzar, Lena. Al senyor Dubois li toca prendre les pastilles, i ara aquí hi començarà una guerra —em diu la Margue.

Un sol més revifat dibuixa un rectangle imperfecte de llum que emmarca l’escena d’aquella dona cuidant el seu marit amb una paciència admirable. A fora encara no hi neva, però la cambra, amb els maons i la fusta del terra pintats de blanc, és tota neu. Al centre, ella, d’una naturalitat captivadora, forta, serena com el matí radiant d’un dia festiu. La seva no és una bellesa canònica, però té un carisma absorbent. Entenc que l’Abel i el Benoît se n’enamoressin. Què hi ha entre aquests tres personatges?

Ens estem acabant l’esmorzar i l’Abel encara no ha sortit de l’habitació. La Margue i el Benoît tornen a discutir-se. Per inèrcia parlen en francès entre ells, però tot d’una, quan s’adonen de la meva presència, passen al català. Primer he pensat que ho feien per deferència, però no, en realitat és alta vanitat. Hi troben un plaer morbós, en l’acte de discutir-se, i encara més si algú els observa. Són aquesta mena de parelles exhibicionistes que fan entrar els presents en les seves baralles, com si fóssim àrbitres que han de prendre partit per donar la raó a un o a l’altre. Quan han vist que em feien riure, com dues criatures felices d’haver captat l’atenció dels adults, encara han posat més llenya al foc. Per això parlen català, perquè no em perdi detall i m’enganxi al seu reality.

—Benoît, calla una mica —diu la Margue, mentre dedica una mirada a la porta de l’habitació de l’Abel—. Creus que a la Lena li interessen el més mínim les batalletes del teu pare a l’Académie Royale d’Architecture? Avorreixes! Va, acaba’t la llet. Lena, vols alguna cosa més? Et puc fer una truita o un suc de taronja…

Li agreixo el gest i li dic que estic tipa, però el Benoît sí que reclama el seu suc de taronja.

—Estimat, avui em prenc el dia lliure. Quan el teu convidat es decideixi a sortir de l’habitació, li demanes que te les espremi ell, les taronges —diu la Margue amb una altivesa divertida.

Suggereixo que piquem a la porta per saber si l’Abel està bé, i en aquest precís moment, com si entre ella i jo l’haguéssim invocat, apareix al menjador i l’ambient s’embroma com el clima. Tot ell està tens i incòmode. En veure’l, sembla que la Margue prengui consciència del seu propi cos; es passa la mà pels cabells i s’estira una bossa que li fa el jersei. Hi ha tants missatges subliminals en les mirades creuades de tots tres que no dono l’abast per esgarrapar cap pista. Els dos homes feia onze anys que no es veien; m’ho va comentar l’Abel quan érem al cotxe. Suposo que d’aquí ve el seu posat anquilosat i taciturn. El Benoît, en canvi, obre els ulls il·lusionat com una criatura i riu. Després de frenar un nou atac de tos, deixa anar «Benvingut!» en un to arlequinat.

—M’ho hauria jugat tot que no vindries, però m’alegro d’haver-me equivocat. Si tingués cames m’alçaria a abraçar-te. Però vam beure massa vi, aquella nit, i ara hauràs de venir tu a besar-me.

La Margue no sap on fer caure la seva mirada d’esperpent quan l’Abel s’acosta al Benoît i doblega l’esquena per fer-li dos petons. Si només m’hagués fixat en el comportament del Benoît, hauria jurat que estava presenciant la retrobada de dos bons amics, però l’Abel està superat per la situació.

—La Margue diu que avui m’has de cuidar tu. He pensat que podríem sortir a córrer per entretenir-nos… —bromeja el francès, esclafint de nou a riure. Té un tarannà ben curiós, aquest home. No saps mai si parla seriosament o si se’n fot de tu. Tot el que diu té una pàtina irònica desconcertant. Li agrada riure i tant li fa si els altres li segueixen el joc, perquè sobretot es fa riure a si mateix. Quan deixa anar una frase, ja rumia la pensada següent. Té un riure exagerat i embafador, però reconec que aconsegueix encomanar-me’l. El més captivador de l’escena és sentir-lo a ell desllorigar-se mentre l’Abel engoleix un croissant, amb cara de circumstàncies, i procura tenir tota l’estona la boca plena per no haver de contestar-li.

—Oh, mon dieu, Benoît![12] Prou! —exclama la Margue, farta de les bajanades del marit, i després ens informa que se’n va a dutxar-se.

Em quedo sola amb ells dos al menjador. L’Abel sembla un nen tímid acabat d’arribar a un orfenat. No desenganxa els ulls del plat. Amb prou feines murmura tres paraules quan el Benoît li comenta que se’l veu prou bé i que, malgrat que s’ha fet vell, fa bona cara. Després li pregunta si ja s’ha jubilat.

—No del tot… —balbuceja l’Abel.

—Ah… Quin vertigen eh, el rien à faire?[13] Volem la llibertat, però després enyorem l’estrès laboral; l’adrenalina perversa. Ja t’arribarà, això, Lena. Però tu, Abel, ets l’amo… Uns dies de vacances te’ls pots permetre, oi? Encara vius a l’Empordà? El teu Empordanet…

—Sí.

—Hi vaig anar algunes vegades, per feina. La Toscana catalana! És maco, allò, però aquí s’hi està millor. Menys turisme. Espero que no hagis vingut per tocar el dos volant. Després de tant de temps… Ens fa molta il·lusió que tornis a ser a casa nostra. Si et quedes uns dies podem mirar junts el bosc des d’aquesta pantalla. A tu, Lena, potser també t’agradaria.

Ens explica que se’ls va espatllar la tele i que la Margue va aparèixer un dia a casa amb un projector. Es veu que al Benoît no li va fer cap gràcia i va vaticinar que aquell trasto es moriria de fàstic en un calaix. «Però em vaig equivocar! La Margue no l’ha fet servir mai, en canvi jo ja no puc viure sense mirar aquesta pantalla». Uns mesos després d’estar sense tele, un amic seu anomenat Adrien li va fer un regal.

—El millor equip de fotoparament del mercat. Ho sabíeu, que se’n diu així? —L’Abel i jo fem que no amb el cap. L’Adrien i ell solien sortir junts a fer excursions pel bosc, a vegades de nit. I de dia, de tant en tant, també anaven a caçar—. T’ho vaig explicar, això, aquella nit, durant la nostra última conversa, Abel?

—No.

—No et vaig parlar de la meva afició per la caça?

—Diria que no.

—Hauria jurat que sí, que t’ho havia explicat…

—Potser sí…

—Potser no… Segur que la teva memòria està més intacta que la meva…

El Benoît ens fa una llarga dissertació sobre l’home contra els animals. Diu que, ara que els observa a la pantalla, li sembla que la caça és una activitat ben absurda.

—Que som paleolítics, nosaltres? Non… non… Som molt pitjor que aquells homes que caçaven per menjar. Nosaltres som imbècils… Hi estàs d’acord o no, Abel? Ens odiem els uns als altres, però no tenim prou valor per matar-nos entre nosaltres. Has caçat mai, tu, Abel, o vendre vins i poc més?

—No caço, no.

La curiositat em pessigolleja i necessito saber més detalls del que va passar aquella nit de què parlaven. Però l’un no obre boca i l’altre deixa anar la informació amb comptagotes. Em colpeix la naturalitat amb què el Benoît parla del passat i de la seva paraplegia i m’impregno de la incomoditat que traspua l’Abel. El Benoît comenta que se sent un home afortunat perquè la gent mostra compassió pels esguerrats, i a vegades li fan regals. I aleshores comença a desenvolupar una teoria sobre la fortuna d’haver patit una desgràcia. Imita els testimonis d’un documental mentre nosaltres ens el mirem desconcertats.

—Vaig perdre els ulls en un accident de moto, però ara que no hi veig, hi veig més. O bé: Abans que la màquina de la fàbrica em trinxés els braços, no feia mai esport, però d’ençà que no tinc braços, he començat a nedar. Sabeu aquesta merda de concepte que ve a dir que, si la vida et dona pel cul amb una tragèdia que et mutila però que no et mata, no t’has de lamentar, perquè aquest fet atroç et convertirà en una persona millor? Doncs és cert. El tòpic és cert. Ara soc un home menys imbècil que abans de l’accident. Gràcies, Abel.

Quan deixa anar la darrera frase, l’Abel s’alça de la taula i, molt seriós, es tanca a la seva habitació.

—Ei, no marxis, que encara no hem decidit si anirem a córrer o no… —li diu el Benoît, i em mira amb cara d’em sap greu haver-lo molestat, però no del tot.

Encén el projector, i mirem junts el bosc amb visió nocturna a la pantalla gegantina, fins que ell s’endormisca.

Frego a mà els plats de l’esmorzar amb una calma insòlita. La psicòloga sempre em diu que no he de desitjar coses que no puc tenir, i que és font d’infelicitat voler canviar el que no depèn de nosaltres. Ja sé que hauria de ser rica per poder viure en una casa així, però hi he somiat tantes vegades, a tenir una cuina amb vistes al bosc… Una casa aliena és un full en blanc on esbossem els somnis d’una vida diferent. I, ara que soc aquí, vull creure’m que també és una mica meva, aquesta llar. Si visqués en aquesta casa, llençaria el rentaplats i sempre fregaria a mà, contemplant els arbres i els ocells. Per què no aconsegueixo mai aquesta serenor al meu pis? Deixo que els ulls se’m perdin entre els camps francesos mentre ensabono els gots. A la meva cuina també hi ha una finestra damunt la pica, però em vaig esforçar a oblidar-la. Vaig penjar-hi unes cortines blanques, barates, justament per no recordar que allà hi havia una finestra. Odio aquells vidres que no es fan mai nets! I les juntures metàl·liques, tan velles com el pis, que no tanquen bé i que a l’hivern deixen passar el fred, i a l’estiu, les paneroles. Si en lloc de llogatera en fos propietària, tapiaria aquella maleïda finestra per no haver de veure el celobert, tan depriment, amb la roba estesa d’uns veïns que no conec i que no em coneixen malgrat que vivim tots anxovats en el mateix edifici. Abans, quan els contractes de lloguer duraven dècades, les comunitats de veïns eren ruscos igual que ara, però totes les abelles es coneixien entre elles i s’ajudaven mútuament. Ara anem i venim dels pisos i ens mirem els uns als altres amb recel com si qualsevol pogués ser una vespa asiàtica capaç de destruir-nos.

—No t’hi amoïnis. Deixa de fregar, dona. Ho recolliré jo, després —em diu la Margue, que ha aparegut a la cuina amb una tovallola enroscada al cap—. Vine, acompanya’m.

S’esvera els cabells molls amb la mà i em demana quin número de peu faig. Em quedo penjada observant el seu pentinat: curt, despentinat i amb caràcter. Mentre remena caixes, m’acosto al mirall de l’entrada i em recullo la melena enrere per comprovar com em quedaria a mi un tallat com el seu.

—De tant en tant convé una bona tisorada. Atreveix-t’hi; et brillarien més els ulls. —M’enfonsa la mà a la melena i amb el tou dels dits em prem lleugerament el cap—. Em sembla que et convé un bon canvi.

Se’m fa estranya, la confiança del seu gest, però m’agrada. Me l’afiguro acariciant l’Abel, i també el Benoît. En un pensament fugaç, els veig tots tres en un mateix llit, en una escena càlidament eròtica.

—Si et quedes uns dies més, potser coneixes el Kamal. Ell et pot tallar els cabells. Hi té molta traça. Fa miracles amb la tofa del Benoît. I a mi també me’ls ha tallat alguna vegada. Ha de venir demà. Ve cada quinze dies a portar-nos llenya, i ens arregla el jardí.

—Em considero valenta, però no sé si tant! —l’adverteixo—. Em caldrien unes quantes sessions més de psicòloga per deixar que un jardiner em talli els cabells.

Ella es posa a riure i m’explica que no és jardiner, el Kamal.

—Tot i que també hi té molta traça, amb les plantes. És un noi meravellós. Me l’estimo com si fos fill meu. Abans treballava en una barberia de Marsella. I des que va venir a viure al poble, fa de tot: jardineria, perruqueria, encàrrecs, sistemes elèctrics… El Kamal s’ha hagut d’espavilar per sobreviure, i em sembla que no hi ha res que no faci bé.

Dins el corral, la Margue fa un llit de serradures i neteja la caseta petita on s’arrauleixen les gallines.

—Fa tres dies ho vaig deixar tot impecable. En comptes d’un corral, això semblava un ressort! Només els faltava el mojito i la polsereta del tot inclòs, a les reinones. I mira ara com està! —remuga perquè està tot enfangat per la pluja d’ahir. Les gallines li volten entre les cames i ella les aparta airosa. Em fa gràcia que parli amb les bèsties com si fossin criatures i ella una mestra que volgués posar ordre a la classe—. Fuig d’aquí, va, que em faràs caure! No, no… Si no tens paciència, no tindràs menjar!

Es veu que a l’hivern se les ha de mimar més perquè la humitat les pot arribar a matar. Ella no en volia, de gallines, no les suportava.

—Les vam comprar pels desitjos bucòlics del Benoît, però des que ell està com està, me n’ocupo jo. Si fa uns anys m’arriben a dir que estimaria tant aquest coi d’animalots, m’hauria fet un fart de riure.

La calma que havia aconseguit rentant els plats encara m’asserena, però tot d’una la Iolanda Fortuny em ve al pensament i, encadenada a ella, el Quim, i el turment de la meva absència a casa. Sento un pessic d’ansietat. Per sort, la Margue fa un comentari sobre «l’accident» i em distreu dels pensaments funestos que ja venien a burxar-me. No diu gaire res, només això, que després de l’accident li va canviar la vida, al Benoît, i en conseqüència a ella. Confessa que la té capficada la presència intrigant de l’Abel a casa seva, i que el nota esquiu, i també m’explica que després de l’accident van desatendre les gallines que tenien.

—Una es va morir i les altres les vaig regalar perquè ja tenia prou feina ocupant-me d’ell, el gran gall del galliner. Un dia era a l’agrobotiga i em vaig sorprendre de demanar-li a la Charlotte, la propietària, si sabia on podia comprar-ne més. Encara no sé per què l’hi vaig demanar. En el fons, va ser una decisió més pràctica que romàntica. Vaig pensar que seria més fàcil tenir ous a casa i estalviar-me d’anar-los a comprar.

S’emociona en recordar tot el que ha deixat enrere d’ençà que el Benoît va amb cadira de rodes. La relació entre ells s’ha tornat més amarga i crispada, i ella s’ha isolat. Va haver de deixar la feina. Treballava com a traductora per a diferents editorials. Tot d’una se li van acabar les trobades amb les amigues, els viatges… Ja no anava mai a sopar fora, ni al teatre…

—I el que em va fer més mal: vaig deixar de llegir. Sort que amb les gallines m’esplaio i trec tot el que duc al pap. Em relaxa, cuidar-les. Un dia tens una vida còmoda i vius odiant les gallines i, al cap de poc, t’has convertit en una paysanne[14] que té cura del marit i d’aquestes bestioles.

M’aconsella que no me’n compri mai, de gallines, que quan comences ja no té aturador.

La Margue se’n va a dins la casa a preparar te. Jo em quedo a la porxada i m’assec vora la taula.

Li envio un missatge al Dan. La casa on soc és preciosa, li dic. I també: «Vols que et truqui i parlem? M’agradaria trobar un moment per fer una videotrucada amb el Quim. Quan us va bé? Potser aquesta tarda quan surti de l’escola?». Em respon: «Ara no puc estar per tu». I aleshores, el veig allà, al capdavant dels correus entrants, el primer de la safata. Les mans em tremolen i se’m tornen tan balbes que em sembla que el mòbil em caurà a terra. Dubto de si llegir el correu. Què en trauré de saber de què va morir el meu fill? El dia quatre, mentre la ginecòloga em burxava amb les tisores, vaig dir-li que no en tindria més, de fills. Va ser un impuls, una clarividència que em va pujar de dins fins a la boca, com una decisió que hagués pres jo sense saber-ho. Pensar que ja està, que s’ha acabat, que el Quim serà el meu inici i final de la maternitat, m’entristeix. M’he de focalitzar en els avantatges racionals de tenir una única criatura per convence’m que aquesta és la millor decisió. Com si fos una dona meticulosa i obsessiva que no soc, em forço a fer una llista mental de pros i contres de no tenir dues criatures. Els contres no calen, ja me’ls sé: tristesa.

Els pros:

M’estalvio haver-me de llevar a les nits per donar el pit.

M’estalvio les rebequeries dels terribles dos anys. (I dels tres i dels quatre…)

No hi haurà baralles entre germans.

No hauré de patir per si finalment tenim plaça a la llar d’infants que hem triat.

M’estalvio els tres anys de portar una criatura a l’escola i l’altra a la llar d’infants.

M’estalvio haver-me de relacionar amb segons quins pares i mares de la classe.

M’estalvio els diners dels bolquers, del menjador de la llar d’infants, de les hores de cangurs, etc.

M’estalvio demanar més favors a la mare i, en conseqüència, m’estalvio discussions amb ella.

M’estalvio hores de psicòloga. (Aquest punt podria anar dins el punt set, perquè és clarament una despesa econòmica.)

M’estalvio més discussions amb el Dan.

El Quim no se sentirà un rei destronat; no haurà de compartir les seves joguines.

En un futur, el Quim serà l’únic hereu. (És clar que potser acaba heretant deutes i, si és així, potser preferiria tenir un germà amb qui compartir la putada.)

No m’hauré de sentir mala mare d’una altra criatura.

Aquest punt l’anoto perquè m’ha semblat que acabar la llista amb el número tretze em portaria encara més malastrugança.

No tindré més fills, però tinc la certesa que aquesta pena per haver-hi renunciat s’allargassarà i viurà mandrosa dintre meu anys i anys. El primer que llegeixo a l’informe dels resultats em gela el cor. Segons els signes dels nous temps, es tracta d’un detall sense importància, però un detall que em commou: era una nena. Jo l’anomenava Sam, però era una nena. Què canvia que fos una nena? Res. Molt. No ho sé. El gènere no importa. No ha d’importar. L’hauríem estimat fos com fos. Però sí que m’importa. Sam també pot ser nom de nena. Tant és, ara ja no serà. Trenco a plorar just quan la Margue apareix amb la tetera fumejant. Es mostra preocupada i jo em prenc tota la confiança per explicar-li que he rebut els resultats de la biòpsia.

—Estava embarassada, però el vaig perdre —li confesso, i de seguida corregeixo l’article—. La vaig perdre. El dia quatre me la van treure i van analitzar el fetus per saber què havia passat. Resulta que… Era evident que alguna cosa no havia anat bé… Segons l’informe, la placenta era tumorosa. Es veu que vaig tenir un embaràs molar, que no sé gaire què vol dir… Errors cromosomàtics… Mola hidatiforme. La ginecòloga diu que no em puc tornar a embarassar com a mínim fins d’aquí a un any, que seria perillós, i que m’hauran de fer analítiques de sang cada mes per assegurar-se que no queden cèl·lules malignes a dins l’úter.

La Margue deixa el cigarret al cendrer sense arribar a encendre’l. Se m’acosta i m’estreny entre els braços. Ens estem una bona estona entrellaçades.

—Quin greu no poder-te abraçar, petita Sam… —murmuro.

La Margue em diu que ho sent molt. I res més. No diu res més perquè sap que en aquestes ocasions val més oferir un silenci ple que massa paraules buides.

L’última llum del dia arriba atenuada dins el bosc i em regala un paisatge de conte a l’hora màgica. A la dreta del camí, al costat d’uns avets, les arrels sobreeixides d’un faig em barren el pas; recobertes per capes de molsa verdíssima i humida, semblen vestides d’alta costura. Giro sobre mi mateixa i observo l’entorn com si volgués fer-lo entrar dins meu. Badar, quin plaer i quin luxe! Vaig sempre amb els aclucalls als ulls, seguint mig cega el ritme imperiós de la rutina, i ara m’adono que no era conscient de fins a quin punt trobava a faltar mirar una mica més enllà, improvisar i ser jo altra vegada. Ara i aquí, en aquest bosc de fades amagades, les hores i els minuts em tornen a pertànyer.

Esgarrapo una mica de cobertura i faig una trucada al Dan, que em respon amb una cordialitat eixuta. El noto atabalat. Abans de passar-li el telèfon al Quim, em demana que no m’entretingui, que està a punt de començar la classe de dibuix. Li descric al meu fill el bosc que m’envolta. Li parlo dels faigs, dels roures, dels bedolls, dels aurons, i li dic que he après a reconeixe’ls gràcies a l’Inventari il·lustrat dels arbres que tantes nits em demana que li llegeixi. Em pregunta quins ocells hi ha, i li responc que haurem de venir-hi junts un dia perquè, sense la seva ajuda, les aus em semblen totes iguals. Penjo reconfortada de saber-lo feliç i, sobretot, alliberada de la culpa que em burxava perquè no m’ha retret que sigui fora de casa.

De tornada, la veu de la Margue em crida entre els arbres. També ha sortit a passejar. Allarguem la tarda xerrant sota les capçades espesses dels arbres; està remoguda.

—Sembla que el Benoît i l’Abel amaguin alguna cosa. No porto gaire bé això d’estar perduda i desinformada. Solc ser jo qui pren les decisions i executa, i que ell hagi vingut per sorpresa em destarota… —Em mira fixament i fa un somriure melancòlic—. L’Abel i jo vam estar junts. Fa molts anys… Però tot es va estroncar quan em vaig quedar embarassada d’ell. Jo també vaig avortar, però a consciència. Ell no volia fills, i jo sola no podia tenir-lo. O potser sí, qui sap. En tot cas, no el vaig tenir.

La vida és plena de dones que guarden dintre seu històries cristal·litzades: dones que volen fills i no poden engendrar-los, dones que els engendren i els perden, dones que s’embarassen i ho viuen com una condemna, dones que no volen ser mares i han de respondre a les preguntes impertinents de la societat. I totes, sigui quina sigui la circumstància, arrossegant l’ombra pesant de les culpes.

Ens aturem a reposar damunt unes pedres. M’explica que als anys vuitanta va venir a França a avortar. Em sorprèn perquè donava per fet que, en aquella època, les dones havien d’anar a Londres, a buidar-se les entranyes. Resulta que aquella era la seva intenció inicial, però no se la va poder permetre. Va acabar exiliant-se uns dies a França, el país que anys després l’acolliria. A Espanya encara faltava un any perquè l’avortament fos legal. El seu pare va morir quan ella era petita i la seva mare era l’única família que tenia a Barcelona, però aleshores estaven distanciades i no podia comptar amb ella. Durant uns dies va dubtar molt i, finalment, va quedar amb l’Anna, una coneguda de la universitat. Sabia per terceres persones que ella havia passat pel mateix, mesos abans. L’Anna li va explicar que a Tudela hi havia unes noies que ajudaven, desinteressadament, a creuar la frontera fins a França les dones que volien avortar. En un tovalló de paper del bar on van trobar-se, l’Anna hi va escriure dos noms: Sara i Carmen, i els seus telèfons fixos. Més tard, la Margue va saber que aquells eren noms en clau i que en realitat es deien Txaro i Toña. S’hi va posar en contacte d’amagat de tothom, fins i tot de l’Abel. Tret d’elles dues, ningú sabia la veritat, ni tan sols la seva mare va assabentar-se mai que la Margue havia estat embarassada. Per costejar l’avortament, va haver de vendre els seus millors llibres i un anell d’or que li havia regalat l’àvia, la mare del seu pare. Ella l’anomena la nonna, perquè era italiana.

—M’encantava, aquell anell. Em va saber molt de greu desprendre-me’n, però em vaig consolar pensant que a l’àvia sempre la portaré amb mi, amb anell o sense, perquè jo em dic Margue en honor seu; ella es deia Margherita —es lamenta mentre es frega el dit evocant els anys que hi va dur la joia—. Si la meva nonna hagués estat viva, a ella sí que l’hi hauria explicat tot, i hauria plorat al seu costat.

S’emociona recordant el viatge que va fer sola fins a Tudela. Amb autobús de Barcelona a Saragossa, i a l’últim tram va acabar fent autoestop.

—Recordo, com si fos ara, el moment en què vaig veure la Txaro i la Toña per primera vegada, a través del vidre davanter del Volvo novíssim de l’advocat que em va portar fins on havia quedat amb elles. No les coneixia de res, i amb prou feines en sabien res de mi, però m’esperaven somrients. Vaig donar les gràcies a aquell home per haver-me recollit a la carretera. Armando, es deia. I vaig caminar fins on eren aquelles dues desconegudes. Eren més joves que jo, devien tenir vint-i-pocs anys. Tant bon punt vaig sortir del cotxe, la Txaro va córrer a abraçar-me. «Estamos juntas en esto. Pronto habrá pasado todo». I jo vaig trencar a plorar perquè estava desmuntada, però també perquè em va emocionar la seva generositat. Després vam pujar al seu Lada Niva vermell. La Txaro anava de copilot, la Toña conduïa, i jo, asseguda al seient del mig de darrere el cotxe. Normalment només hi anava una d’elles acompanyant les dones que avortaven, però aquell dia la Toña també va venir perquè era la primera vegada que creuava la frontera, i la Txaro li havia d’ensenyar com fer-ho perquè després pogués viatjar ella sola amb altres dones. Jo estava aterrida; pensava en la gent d’ETA que anava i venia de França, i en les altes possibilitats que teníem que tot plegat sortís malament. Sobretot tenia por que ens enxampessin i que elles dues acabessin tancades per culpa meva. Ens vam inventar una coartada. Ja m’havien explicat que sempre ho feien així amb les noies que acompanyaven. Diríem que érem amigues. Que ens coneixíem perquè els meus pares estiuejaven a Tudela i que anàvem a França de vacances. I la coartada fictícia va acabar sent una realitat perquè durant aquelles sis hores de trajecte de Tudela a Biarritz, dins el Lada Niva, d’anada i després de tornada, ens vam fer amigues. A la tristesa s’hi sumava el neguit d’estar fent una cosa il·legal, però aquelles dues noies em van semblar dos àngels de la guarda sorgits d’entre tanta foscor. Vaig fer niu a les mans amoroses d’aquelles desconegudes. Tenien una energia encomanadissa: s’havien organitzat per ajudar les dones que volien divorciar-se, n’acompanyaven d’altres fins a Saragossa, clandestinament, per aconseguir pastilles anticonceptives. I també feien viatges a Londres, per portar les dones més riques que volien avortar.

Als anys vuitanta no en deien sororitat, d’aquell escalf, però el que aquelles noies feien se’m revela com el més honest dels feminismes: jugar-se-la per totes les dones, fins i tot per les de les classes benestants que anaven a un altre país per avortar malgrat ser creients i estar en contra de l’avortament, i del feminisme. La història de la Margue em fa pensar en les dones que viuen al meu edifici. Sé que alguna de les meves veïnes també és mare perquè hi ha més d’un cotxet a sota l’escala, però no sé qui són, ni què fan, ni com es diuen. Abans, les veïnes s’ajudaven entre elles mentre els marits eren fora. Feien tribu. I ara estem totes massa soles. Durant els primers mesos de vida del Quim, quan m’alçava de matinada i el bressolava en braços amunt i avall del passadís, a vegades, m’arribava el plor d’algun nadó pels finestrals del rebedor. «Potser una altra dona com jo, desperta en una casa embolcallada en son, es deu sentir sola, també». Havia sentit la necessitat de seguir el plor per descobrir de quin pis provenia, per picar al timbre de la veïna i entrar a casa seva per calmar juntes les criatures, potser fins i tot per desfogar-nos i riure juntes. Però l’endemà l’estrès habitual tornava a segrestar-me i les bones intencions es desfeien pel desgast rutinari. Em retrec no haver-ho fet.

—Te n’has penedit mai, d’haver avortat, Margue?

—Per un descuit en una nit d’amor, vaig perdre l’home que estimava i també el camí de la maternitat. A vegades sí que m’he preguntat com hauria estat la meva vida si hagués tingut aquella criatura. Què hauria passat entre l’Abel i jo… Si ens permetessin veure, ni que fos com a espectadores, les vides que vam decidir no viure, em faria curiositat submergir-me per uns segons en aquelles imatges, sí.

S’atura i fa anar els ulls amunt entre les capçades dels arbres, evocant un record.

—La meva mare sí que es penedia d’haver-me tingut. Constantment em recordava que la meva presència li havia esguerrat la vida. Sempre deia: «Vaig tenir una filla perquè no teníem tele i la ràdio es va espatllar. Amb alguna cosa ens havíem de distreure…». La gent li reia la gràcia; fins i tot jo m’ho prenia com una broma, de petita… Però un dia se’m va fer evident que m’era impossible entendre’m amb ella perquè, per a la mare, jo era una gran nosa. A la nostra manera, ens vam estimar, però alguna cosa va fallar entre la seva manera de donar-me amor i la meva manera de rebre’l… Ara ja és morta.

Els ulls se li neguen i mou el cap per evitar que les llàgrimes li brollin més del que voldria. Em diu que li dol reconèixer-ho, però que la mort de la seva mare la va fer sentir alleujada.

—Morir-se va ser el seu gran acte de generositat. Amb el temps he fet les paus amb el seu record. Suposo que sempre és més fàcil perdonar els morts que els vius.

—Viure de manera malsana la relació amb la mare és un desnonament. Jo, a vegades, sento que visc a la intempèrie —li confesso. I tornem cap a casa caminant en silenci.

Missatge del Dan:

«Ara, abans d’adormir-se, el Quim m’ha preguntat quan tornaràs. Què li he de dir si m’ho demana una altra vegada? Ja fa dos dies que ets fora…».

Dos dies? Diria que fa un any que soc aquí, diria que fa només una hora. M’emprenya el xantatge que desprenen les seves paraules. He parlat aquesta tarda amb el meu fill i no estava patint gens per saber quan tornaria. Coi, Dan, tranquil·litza’l. Digue-li: «La mama està bé i està descansant uns dies perquè sempre et cuida molt i mai té temps per a ella…». Si saps que tinc una tendència natural a culpabilitzar-me, per què en lloc de calmar-me m’empenys cap al turment? Em tempta de contestar-li: «Estic respirant, Dan. Ara quan acabi de beure i de respirar, vindré». També li diria: «Gaudeix d’aquests dies sense mi». És clar que això seria estúpid perquè ell ja hi està habituat, a viure sense la meva presència. Soc jo qui em sento forastera en la meva llibertat; és difícil adaptar-se a allò que creus que no et pertany. Em sento malament per no enyorar-lo, per sentir-me plena sense ell, per estar-m’hi comunicant tan poc. Ni tan sols tinc ganes d’explicar-li que he rebut els resultats de la biòpsia. Quan ell és fora, tampoc no parlem gaire; jo li gravo notes de veu i algunes nits una trucada d’aquelles en què acabes parlant de foteses, però no del que realment importa. Feia mesos que les amigues em deien que havia d’agafar-me el meu temps, sortir, desconnectar… Doncs, noies, finalment us he fet cas; estic practicant l’hàbit oblidat de la meva llibertat. El Dan sol estar fora de casa setmanes senceres i mai no em dona gaires explicacions. Jo només porto dos dies lluny de casa… No m’estic pas passant, oi?

«El Quim sap que estic bé i que m’he agafat uns dies de calma. Ell també està bé. Ho estàs tu? Fes-li petons de part meva, i digue-li que l’estimo, tot i que ja l’hi he dit tres vegades, avui».

Enviant… Enviat.

Se m’ha estroncat la son. Fullejo el llibre Journal de Henry David Thoreau. Quan hem tornat del bosc, la Margue m’ha portat al seu estudi, tan ple de llibres que sembla una biblioteca pública. M’ha ensenyat algunes de les traduccions que ha fet i he envejat tot el que aquesta dona ha llegit i porta a dins. Ha insistit a regalar-me un llibre i he triat el de Thoreau. Després m’ha deixat sola i m’he estat una estona immersa en la lectura. Tornar a llegir literatura i no només correus de l’escola, xats de grup, articles de ciència, m’ha emocionat.

El meu desig és saber què he viscut, per tal de saber com viure d’ara endavant. Thoreau em pregunta com vull viure la meva vida, com si aquesta escapada fos un punt i a part, com si hagués de començar un nou capítol. Quin vertigen tornar a casa, a l’ofec de la rutina, a la meva panxa buida, al no tenir feina. Entro a la pàgina del banc online i reviso els estalvis. Al meu compte personal, mil dos-cents euros, al compte compartit amb el Dan, cinc-cents. Al compte d’estalvis, tres-cents cinquanta. Els pulmons se’m fan presents i les costelles com dits allargadament diabòlics em premem la boca de l’estómac. Per què em vaig pensar que podia permetre’m el luxe de deixar la feina? Soc massa impulsiva. Tinc la sensació que els de la meva generació vam arribar als encants de la vida laboral quan ja només quedaven rampoines, quan ja s’havien exhaurit els somnis, el progrés i les oportunitats. Tant de bo decidir com volem viure no depengués dels diners que tenim al banc. Que algú ens arregli el maleït ascensor social!

2

Llevar-se abans que el sol i pedalar entre els arbres. No devien ser ni les vuit del matí quan he tornat a la casa després de voltar amb bicicleta gairebé una hora. La imatge de la Margue a la porxada m’ha accelerat el cor. Era allà, fumant recolzada a la porta, com una esfinx que protegís el seu temple i m’esperés per comprovar si era capaç de resoldre tots els enigmes. He recordat els seus petons amb regust de nicotina, els seus dits sostenint el cigarret que sempre fumava despullada davant meu després d’haver fet l’amor. D’un tros lluny, els seus ulls m’han travessat i m’han fet anar enrere en el temps, fins a la seva habitació de l’any vuitanta-sis. Podria dibuixar a cegues el plànol d’aquell pis d’estudiants atrotinat. Jo havia fet els trenta. A ella encara li faltaven dos anys per arribar-hi. «Vinc a portar-te aquest llibre», li vaig dir quan va obrir-me la porta, sense ni tan sols presentar-me. No m’esperava a mi, sinó a un amic en comú. «El Carles està malalt. M’ha fet venir a mi perquè m’ha dit que et corria pressa…». Li vaig entregar el Llibre de meravelles d’Estellés amb un gest aspre i amb actitud desmenjada. En aquella època jo era una home eixut, un búnquer de sentiments hermètics a prova de bombes. Tenia el cor saquejat per la meva antiga parella, amb qui havíem trencat la relació sense atrevir-nos a posar el punt final definitiu. Colgat en un turment d’autocompassió i complaença, feia mesos que vivia amb els dies pausats, sense anar endavant ni enrere; no tornava amb la meva ex, però tampoc m’obria al món. Em mirava les dones amb desinterès, amb aquell ego de qui creu que pot governar la seva vida si la transita de puntetes i sense fer soroll. «Acabo de fer cafè…», em va dir la Margue convidant-me a passar al pis. Vaig excusar-me fent veure que tenia pressa, però em vaig quedar palplantat davant seu intentant entendre què em retenia. Vaig notar un calfred profund i vaig sentir que la reconeixia, com si ella fos una bèstia afí amb qui ja m’hagués relacionat segles enrere. La certesa que aquella dona i jo ens entendríem se’m va clavar a la carn com el fibló d’un escorpí. En aquell moment no podia ni intuir que la coïssor de la picada em duraria anys. Quan vaig entrar al seu pis per prendre’m el cafè que m’havia ofert era al matí. En vaig sortir que fosquejava, rendit als encants d’aquella dona que havia aparegut per contradir-me i que acabava de capgirar la meva vida malgrat les meves intencions. Vaig esforçar-me a desdibuixar el desig destarotador que em provocava, però els dics de la meva prudència no podien resistir el corrent del seu riu, que se m’enduia i m’arrossegava cap a la vida. Uns dies després, en sortir de casa, em vaig trobar el Llibre de meravelles a la bústia, amb una nota que deia: «Em sembla que et va agradar. Llegeix-lo i torna-me’l a portar a casa, si us plau. Em corre molta pressa, el llibre. I veure’t, també». No vaig saber mai com s’ho havia fet per esbrinar on vivia jo, ni com havia entrat al meu bloc per deixar-hi el llibre, però recordo que vaig sostenir aquells versos entre les mans, somrient com un adolescent seduït per la genialitat del seu enginy. Aleshores no vaig voler acceptar-ho, però ara sé que va ser en aquell moment, amb aquell detall, que vaig enamorar-me d’ella.

Vam fer l’amor per primera vegada amb una urgència salvatge al replà lúgubre d’un edifici de Ciutat Vella. Aquesta dona serà sempre per a mi el meu llibre de meravelles, vaig pensar, i una por fonda em va calar fins al moll de tots els ossos. No vam dormir junts, aquella nit, però la seva veu ressonava dins el meu cap tot el camí fins a casa. Reproduïa amb insistència els versos que em va recitar quan vam acomiadar-nos, impacient d’una nova trobada.

En aquella paret suada dels amants,

amarada d’amors com un dur matalàs,

en aquella paret de friccions ardentes.

El teu nom i el meu nom feroçment enllaçats

quan també s’enllaçaven les nostres cames, fosca

escaleta que evoque i que no diré on és,

encara que em torturen, encara que em degollen.

La supèrbia dels meus trenta anys va convertir la Margue en una presència que jo m’entestava a negar. La seva intensitat em feia pànic perquè m’obligava a admetre que jo vivia sense rumb, que els meus dies eren una successió de procrastinacions, de vagàncies i d’hores perdudes entre cerveses amb els amics. Si m’hagués abocat del tot a ella, sense mesura, amb el temps la passió que ens embogia hauria minvat com un pastís tret del forn abans d’hora, devorat amb impaciència, encara calent i a mig coure. Però la manera tossuda amb què em resistia a rendir-me al seu amor, la meva falta d’humilitat, aquell creure’m immune als plaers que m’havia ofert la seva carn i la seva ànima, van mantenir sostinguda una passió a la qual mai vaig cedir. De mica en mica vaig deixar de prioritzar-la i vaig aferrar-me a l’avorriment i al confort, fins que vaig fugir d’ella. I va passar temps, molt de temps, i el pastís d’aquella vida que no havia gosat menjar-me es va tornar cada vegada més majestuós i temptador. Durant tots aquests anys, en molts moments, m’he convençut que jo havia esdevingut el guanyador de la partida, com si domar els sentiments fos una cosa de què et puguis vantar. La Margue anava quedant colgada entre els records del passat mentre jo perfeccionava la interpretació del pater familias de vida estable, formal i confortable: casat amb una dona serena, amb una llar comuna que pagàvem religiosament, una filla, una feina sòlida, amics, petits contratemps sense importància i un equilibri perfecte de dies laborables ensopits, compensats amb la justa felicitat dels festius. Vas fer bé; has pres el camí correcte, em deia. Però de tant en tant, aturat en un semàfor en vermell, a mig conversar amb un client, mentre feia l’amor amb la Teresa o en ple àpat familiar, un enyor remot de la Margue em sacsejava, i la ferida infecciosa de l’escorpí tornava a supurar com un recordatori de la meva covardia vital. I jo, en comptes de curar-me la nafra, sempre acabava arrencant-me la crosta per evitar que el nostre amor cicatritzés i s’acabés definitivament. No podia tornar a buscar-la, però tampoc podia oblidar-la del tot. Aquella ferida invisible als ulls aliens m’ajudava a no sentir-me tan mort per dins. I si et vas equivocar fugint d’ella? A cop de pregunta, de dubte, la sang em bombava allà on el fibló m’havia entrat a dins la primera vegada. Mai no he pogut desoir el so persistent del riu que un dia va trencar els meus dics, i al qual, si soc rotundament sincer, mai no he volgut deixar de banyar-m’hi.

—Veig que has trobat la meva bicicleta… M’estranya que t’hagi dut més enllà del primer arbre —ha murmurat la Margue quan m’ha vist arribar a la porxada.

—Perdona… No… No… —he balbucejat com un babau—. No podia dormir. Necessitava pedalar i l’he trobada al garatge. No l’hauria d’haver agafada sense permís.

M’ha demanat si m’havia refet de la derrota. Ahir, abans de dormir, vam jugar a cartes tots quatre junts. La Lena i la Margue van guanyar-nos dues partides seguides al Benoît i a mi.

—Va ser curiós… —ha deixat anar mentre apagava el cigarret—. Ahir, mentre jugàvem, per un moment em va semblar que érem una família. Com si la Lena fos filla teva i meva, i el Benoît també li hagués fet de pare. Com si visquéssim tots tres junts i ella hagués vingut a visitar-nos…

Després m’ha buscat la mirada fins a assegurar-se que l’escoltava amb tota la meva atenció.

—Si no hagués avortat, ara tindríem un fill o una filla de l’edat de la Lena. Hi has pensat mai, en això? Amb mi te’n vas deslliurar, però després sí que et vas convertir en pare. Com està la Clara?

M’ha fet la sensació que aquella era la primera d’unes quantes preguntes incòmodes que vindrien després. Li he vist als ulls aquella actitud incisiva i conquistadora de qui té ganes de parlar i no et deixarà escapar.

—Bé. La Clara… Bé. No parlem gaire, però està bé. —Anava a explicar-li que he sigut avi, quan m’ha interromput.

—Per què has vingut, Abel? —M’he assegut a la taula de la porxada per guanyar temps, mentre pensava què havia de respondre—. Què vol, de tu, el Benoît?

—No m’ho ha dit.

—Ahir al matí us vau estar una estona sols, quan la Lena i jo érem al corral, i després, a la tarda, també, quan vam anar a passejar pel bosc. No vau parlar?

—Sí. Però no em va treure el tema.

—Hauria jurat que mai més tornaries a casa nostra. Fa onze anys et vaig veure marxar per aquí —ha assenyalat el camí de la casa— i fins ara. A vegades em torna la cara que vas fer el dia que vas arribar, aquella primera vegada. Venies de Montpeller. Te’n recordes?

Evidentment que ho recordava; és impossible oblidar la fragilitat del cos quan estar viu et fa tanta por i tanta il·lusió alhora. Aquell dia, la Margue portava un vestit de flors violetes i un jersei llarg, negre, de llana. Estava exultant. Quan va obrir-me la porta, vaig creure que implosionaria.

—Octubre del 2011. Aquella vegada vaig ser jo qui va insistir perquè vinguessis. I vas venir. Ja era mitja tarda i fosquejava. Estava llegint a la butaca quan va sonar el timbre. No t’esperava perquè m’havies dit que no vindries. Recordo que intentaves somriure, però els llavis et tibaven; estaves molt nerviós. Ho vaig notar de seguida. Tenies els dits tremolosos i les mans et suaven. És fàcil reconèixer els tics de qui has estimat. Jo vaig dissimular molt bé, però també tremolava per dins. Aleshores feia justament un any que érem amants.

A finals d’octubre del 2010 jo era a Frankfurt per feina. M’havia reunit amb l’Alder Weber, un bon client amb qui ens havíem fet amics. En acabar la feina, vam anar a sopar al Haus Wertheym. Ho va proposar ell. Unes taules més enllà de la nostra, dues dones xerraven. Durant l’àpat me les vaig mirar un moment mentre l’Alder parlava amb el cambrer. Una d’elles seia de cara a mi, l’altra d’esquena. Quan em vaig acabar l’amanida de patata, vaig anar al lavabo i en sortir-ne vaig topar amb una dona. Ella em va demanar disculpes i en alçar la mirada, vaig tornar a sentir el fibló de l’escorpí. El meu antic amor acabava d’ensopegar amb mi en un restaurant d’Alemanya, dues dècades després de no saber res d’ella. La vaig sostenir en braços a penes dos segons durant els quals em va semblar que al món només existíem ella i jo, fora de context, en aquell espai que tot d’una no era enlloc. Després ens vam estar un minut astorats fins que una dona ens va demanar pas. La Margue estava molt canviada, però la seva veu era un ancoratge a una terra que podia reconèixer i que recordava amb calidesa. Em va explicar que era a la ciutat perquè havia traduït al francès el llibre de la Gilda Lanusse, una autora argentina; havien anat plegades a la Fira del Llibre. En acabar el sopar, ella va venir a la nostra taula i es va presentar. La seva exuberància, aquella gesticulació feréstega i la melodia directa i suau del seu parlar, amb què sempre es guanyava la confiança de la gent, em va tornar a enrampar. Recordo que el meu amic Alder la mirava captivat, o potser vaig ser jo qui va posar el desig als ulls d’ell perquè, tot d’una, un pinyol de gelosia se’m va encallar a mitja gola. Va ser en aquell moment que vaig recordar la por que em provocava aquella dona. Una por que em bufetejava i em deia llança-t’hi, i després em deia fuig, i després encara m’acusava de covard. La mateixa por que vaig sentir el primer dia que vam fer l’amor. Una por que va anar-me arrelant per dins a mesura que me n’enamorava. Ni ets ni seràs l’únic que s’enlluernarà amb els seus encants, em deia. La Margue sempre estava disponible per a mi, però jo sabia que en realitat em necessitava molt menys del que jo la necessitava a ella. Era la seva independència el que em feia por, la seva llibertat. Va ser la por d’haver de compartir amb el món la seva genialitat el que em va impulsar a deixar-la. La por que fos ella qui em deixés en un futur em va impedir de gaudir-la. I aquella nit a Frankfurt, quan va asseure’s amb nosaltres a la taula, la por va tornar, però vaig decidir ofegar-la per revertir el meu gran error.

Vam prendre una copa plegats, tots quatre. Jo només volia que la Gilda i l’Alder desapareguessin de l’escena perquè necessitava tornar a sentir la intimitat de les nostres converses. Tocar el seu cos tebi sota els llençols m’amarava sempre de tendresa, però el que realment m’excitava era parlar-hi; la seva lucidesa dialèctica, la manera com trobava sempre les paraules justes per expressar el que volia i per desgranar els meus sentiments, m’enamorava. Per ella, aquella nit, estava disposat a anar fins al caire del precipici, a deixar-me caure, si calia. Les imatges de la vida que no vam compartir no s’alçaven mai davant meu en la projecció d’una relació perversament idíl·lica, buida de tot el que detestava de la Teresa. Per què vas decidir enyorar la Margue?, em demanava mentre observava embadalit els seus llavis acostant-se a la copa de vi. La plenitud va eixamplar les hores quan per fi ens vam quedar sols. Ella va esclatar al meu davant com un castell de focs que s’alçava radiant, només per a mi, i jo vaig sentir que havia de reanimar la meva vida insípida, a cops de puny, per entomar el vigor que la Margue tornava a encomanar-me.

Li vaig explicar que estava casat i que tenia una filla. No li va venir de nou perquè el nostre amic Carles «a vegades, quan ens veiem, em parla de tu». Ens vam acomiadar a la cantonada del restaurant. Quina mala sort que tinguem els hotels a bandes oposades de la ciutat, vaig pensar. Ella no va insistir per allargar la trobada. Se’n va anar caminant cap a una banda, i jo cap a una altra. Suposo que esperava que vingués a trobar-me. Sempre havia estat així. Sempre era ella qui em perseguia, qui proposava, qui estimava. El cos recordava la comoditat del meu mal costum i em va coure que aquella nit no es tombés per fer el que jo no gosava fer. Millor. No posis en risc la teva relació amb la Teresa, la teva vida serena, estable, em vaig dir. Vaig fer quatre passes endavant, i per primera vegada, vaig ser jo qui va córrer per atrapar-la.

No hem fet mai l’amor com aquella nit. Palpar el seu cos, besar-lo i endinsar-m’hi una altra vegada va ser retornar a un poble del qual m’havia exiliat; tot m’era conegut i aliè, vell i nou, i se’m van tornar a encendre les brases d’una nostàlgia que creia apagada. Tots dos ens havíem fet més vells: la pell flàccida, les arrugues, les taques, la blancor dels cabells… i dues dècades de vida separats. Recordo que mentre arribava a l’orgasme em van venir unes ganes estranyes de plorar; sentia un agraïment profund cap a la vida per haver-me-la concedida un altre cop, malgrat que no l’hagués cuidada mai prou. O potser plorava la decisió de renunciar a ella que havia pres el meu jo dels trenta anys.

—Sembla que tornin a sonar les trompetes per damunt de la vida —vaig dir-li quan va sortir de la dutxa. Ella no em va entendre, i vaig recitar-li uns quants versos més—: I ningú no escoltava les trompetes vibrants, car per ningú sonaven, sinó per a nosaltres, que volàvem, ballàvem… Al final me’l vaig quedar jo, el teu Llibre de meravelles.

—Et vas quedar moltes més coses meves… —em va dir amb un somriure trist.

Li vaig preguntar si havia trobat a faltar el seu llibre tots aquells anys.

—Sí. I a tu, també —va respondre. La seva sinceritat va tenallar-me i durant uns minuts vaig convertir-me novament en «l’Home Iceberg» que ella tant odiava. Mai he sabut com encaixar la seva manera tan honesta i brutal d’estimar-me. Sempre he envejat admirativament el seu viure superlatiu, brutal com si res a la vida hagués de fer mal. La Margue m’ho donava tot, a cor obert, impulsiva i descarada, sense guardar-se res per a ella, sense estratègies ni subterfugis; un bufet de gaudi que m’empenyia a devorar el present com si haguéssim de morir l’endemà. Que posés paraules al nostre amor ho feia tot més real, i m’afalagava veure-la entregada a mi després de tant de temps, però jo hauria preferit un amor més trivial que em permetés repetir el meu ritual pusil·lànime: oblidar-la quan s’acabés aquella nit, com sempre feia quan ens trobàvem. Li vaig explicar que durant tots els anys que havíem passat separats, de tant en tant, obria el Llibre de meravelles i en llegia alguns poemes, per evocar-la.

—Fins que un dia el vaig anar a buscar a l’estanteria i ja no hi era. La Teresa l’havia llençat en un rampell de neteja per desprendre’s de foteses a la casa. Em va saber molt de greu, però no l’hi vaig poder retreure perquè, per a ella, tu no existies.

Aquella frase se li va clavar com una sageta. Ho sé perquè va deixar de somriure i es va torbar. «Qui sap… Potser la Teresa sempre ha sabut que mai m’has oblidat i, justament, va llençar el llibre per fer fora Els amants de casa vostra», va etzibar-me amb ràbia. L’ambient es va enrigidir. Vam parlar de fets amargs del passat. I després vam fer l’amor des de la fúria i ens vam perdonar entre gemecs i carícies i penetrades. En acabar vam plorar. El nostre és un amor brusc i salvatge.

L’endemà, a l’aeroport, vam agafar els avions respectius després de jurar-nos que no ens tornaríem a veure. «No podem repetir-ho. No ens convé», vam convenir. Però la vida, que es reivindicava a dintre meu fins a topar amb les costures de la meva covardia, va impugnar la nostra prudència. Tornàvem a casa enverinats de desig. Ens esperava un any de veure’ns d’amagat que acabaria amb el Benoît i jo, dins el seu cotxe, estampats contra aquell mur.

La Lena ha arribat del poble amb croissants calents mentre la Margue i jo érem drets, xerrant a la porxada. Estava contenta perquè havia aconseguit fer-se entendre parlant en francès. Des que som aquí, no sembla la noia atabalada que va venir a casa a buscar el seu ordinador. La cara se li ha ablanit, com una planta regada.

—Ja s’ha llevat, el Benoît? Esmorzem? —ha demanat. La Margue ha fet el gest d’entrar cap a la casa, però la Lena l’ha aturada—. Parleu, tranquils. M’he fet meva aquesta cuina teva, Margue. Ja m’he après on ho teniu tot. Estem aquí abusant de la teva confiança, el mínim que puc fer és preparar-vos l’esmorzar. Gràcies per tot. M’hi sento molt còmoda i ben acollida, aquí, amb vosaltres… —ha dit abans de deixar-nos sols.

La Margue ha desat la bicicleta al garatge i quan ha tornat m’ha demanat si em faria res ocupar-me del Benoît.

—Vull portar la Lena a una trobada que fem a l’associació de dones que vaig fundar. —Jo he sospirat—. Tu i el Benoît em sembla que heu de parlar. És per això, que has vingut, oi, Abel? —m’ha deixat anar abans d’entrar a casa.

Fa un parell d’hores que les dones han marxat. El Benoît crida la Margue des del menjador. Trec el cap de l’habitació i li demano si va tot bé.

—Estava mirant el bosc a la pantalla i m’he adormit. Després d’esmorzar em ve una son terrible i sempre em sembla que els éssers de l’infern se m’emportin. Diuen que els orgasmes són la petite mort, jo crec que ho són les migdiades. Ni m’adono que m’adormo i, tot d’una, ja soc en un lloc profundíssim que no té confins de temps ni d’espai.

Me’l miro fixament, agafo aire i m’assec al sofà. No he parlat mai amb ningú de la por que em provoca aquest home, ni de res del que va passar. La Margue era la meva única porta oberta al diàleg, però la vaig tancar. M’irritava que després de l’accident em truqués cada dia per saber com estava i m’insistís perquè em visités un psicòleg. «Ho dic pel teu bé. A la Teresa tampoc no l’hi has explicat, oi que no? Si no vols parlar-ne amb mi, d’acord. Però amb algú n’has de poder parlar. O et corcaràs per dins». Aquell dia vaig ser molt desagradable; encara em fa mal haver-la tractada amb tanta ràbia. «No ho fas per mi, Margue. Ho fas per tu, perquè et sents culpable. I fas bé de sentir-te’n, perquè tu em vas demanar que vingués a casa vostra. I tot el que va passar ho vas provocar tu». Li vaig deixar anar la frase convençut que la culpa que jo sentia podia desaparèixer si la llançava contra ella, però la culpa no només no se’n va anar, sinó que es va fer més grossa i més pesada. Ella va fer un llarg silenci i va penjar. L’endemà vaig acudir a un professional. En vaig tenir prou de dir-li al metge de capçalera que em costava dormir a les nits perquè em receptés Diazepam. No em va preguntar gaire res, i amb el poc que li vaig explicar no va ser capaç de detectar l’iceberg de trauma que amagava el meu insomni. Era evident que necessitava que em visités un psiquiatre, però entre els ansiolítics i el pas del temps, he aconseguit modular el relat per aplacar mínimament el neguit. Però ara soc aquí, i el Benoît és una realitat que no puc modificar.

—Hauríem de parlar… —li dic amb fermesa, però ell fa el sord i canvia de tema.

—Has vist com ens mira la guineu a la pantalla? Sembla que l’animaló ha descobert que l’espiem. Però què en sap, aquesta bèstia, de càmeres i objectius? A vegades mirem però no veiem. I a vegades veiem i preferiríem no haver vist… Creus que qui percep el món com un lloc hostil veurà més fàcilment un perill que aquell qui, de tan bondadós, es torna innocent? Observar el bosc de nit em torna reflexiu. Perdona l’excés de filosofia en la pregunta… Tu, Abel, has tingut mai ganes de matar?

El miro esparverat. I ell no s’immuta. On vol anar a parar?

—Imaginar que mataves algú, segur que sí… Tots odiem, Abel. No facis aquesta cara… Mira’t les espatlles. Les tens rígides. Et pesen de tant fer veure que ets un home formal.

En un gest inconscient, moc els omòplats i redreço l’esquena per posar-me més recte.

—Això, això! Mou-les… Tu que pots, mou tot el cos i reconeix que en ocasions, potser fins i tot ara, m’has odiat. És normal, a dins meu hi ha un home desagradable, i a vegades surt i es passeja espargint merda davant de tothom. Fer-se vell també és fer autocrítica; conquistar l’autoconeixement és una manera de redempció. És un bon exercici. Jo l’he fet. I reconec que hi ha hagut moments de la vida en què he sigut un home abominable. Els ulls de la gent no menteixen. I molts m’han mirat com ara em mires tu.

M’atrinxero en el silenci i m’esforço per mostrar-me impertèrrit. No vull fer evident res del que em volta pel cap, perquè em fa la sensació que el Benoît té la capacitat de llegir-me la ment i pot endevinar-ho tot. Ara mateix soc una matrioixca de sentiments amuntegats els uns en els altres. Dins meu, una nina enrabiada menysprea el Benoît, però més al fons, una altra nina més petita el compadeix. I la més menuda i malparida, la nina de la culpa, al fons de tot.

—Tothom fabula sobre el mal, Abel. I és bo fer-ho. Per poder dir que hem triat la bondat, primer hem de deixar que l’odi ens escanyi; ens hem d’omplir d’odi fins a desitjar la mort. Només si hem flirtejat amb el mal i hem estat capaços d’escapar dels seus paranys, podrem dir que som íntegres. Entens per on vaig? Hi ha gent que diu: «Soc una bona persona». No te’n refiïs, d’aquesta gent. O, en tot cas, abans de confiar-hi, pregunta’ls el següent: has tingut l’oportunitat de beneficiar-te fent el mal i no ho has fet? Si et diuen que sí, aleshores pots creure’t que al davant hi tens algú íntegre de debò. No és el meu cas. Per això sé que una mica de ràbia sí que et faig. Te’n faig?

—Sí.

—És clar que sí. Tu vois, je t’aime plus maintenant. Et regarde, tes clavicules se sont détendues. Allez, souris, mec.[15] Ostres, perdona’m… No entens gaire el francès, oi, tu? Ep! Alerte![16] Això és el que jo recordo d’aquella nit. No m’ho vas dir, però vaig deduir que tu, el francès, l’entens una mica però no el parles gaire fluid. Oi que no? Però és clar, han passat onze anys i potser ara el parles millor que jo. Diries que has millorat el teu francès i que el parles millor que jo?

—No, diria que no.

—Je m’en doutais.[17] No passa res. Parlem català. Jo sí que he millorat el meu català. Tots aquests anys he llegit els llibres de la Margue: Rodoreda, Guimerà, Fuster, la Víctor, Marçal, Roig… Als catalans us fa una il·lusió exagerada que parlem la vostra llengua. Us caiem millor. Me’n vaig adonar aviat. Quan era petit i estava a casa els avis, al Vallespir, en alguna ocasió m’havia creuat amb catalans. Només de sentir-los, em deia: «Va, ara els faré feliços». M’hi acostava, els deia dues tonteries en català, i els ulls se’ls obrien d’entusiasme com si jo fos Déu reencarnat i haguessin descobert que el gran creador parla la seva llengua. Una nova conquesta per al país petit! Un titular per obrir el telenotícies. Aquella cara que feu de joia infantil quan un estranger parla català juraria que no l’he vist mai a cap parlant d’una altra llengua. I mira que he viatjat molt pel món… Els catalans sou estranyament adorables. És tan fàcil complaure-us. N’hi ha prou amb aprendre quatre paraules divertides en la vostra llengua menystinguda. Jo soc un imbècil, però com que parlo català us semblo una mica menys imbècil. Una vegada jugava pels carrers de Ceret. Devia tenir vuit o nou anys. Hi havia un grup d’homes que havien vingut al poble a veure toros. Els vaig sentir parlar. Vaig xutar la pilota amb molta força i va anar a parar a l’esquena d’un d’ells. L’home es va alçar enfurismat, amb ganes d’arrencar-me el cap, però li vaig demanar perdó en català i es va amansir com una fera anestesiada. Això és… Ah! Em fascina! Mata’m, però mata’m en català… C’est vrai, n’est-ce pas?[18] Va, parlem de tu que, si no, no dius res. Et dec avorrir. Com estàs, Abel? Com has portat la culpa tots aquests anys?

Una tos rabiosa encalla la conversa. El Benoît s’ennuega. Ja m’hi vaig fixar ahir que, tot d’una, com si la gola deixés de funcionar-li, la veu se li torna ronca i entretallada i comença a tossir sense aturador. S’està ofegant. Arrenca un fil de veu per demanar-me aigua. Li acosto el got que hi ha a la tauleta, però quan fa per agafar-lo, en un gest que em sorprèn, enretiro el braç. La mirada, envermellida, se li enfolleix, i es torna condescendent. Si pogués parlar em diria: «Molt bé, Abel, molt bé. Ja sé per on vas, i ho trobo just. Deixaré que et pensis que ara ets tu qui va guanyant». Em fa l’efecte que el temps queda sostingut dins el got d’aigua, a les meves mans. Em sento poderós, durant els segons que el Benoît implora perquè li salvi la vida.

—Té… —li dic finalment. Ell aferra al got els sis dits que li queden a les dues mans i es beu l’aigua com un gos afamat. Està tan desesperat per fer calmar l’ofec que, si li hagués donat dissolvent, també se l’hauria begut. La tos se li atura lentament. Aixeca el braç i m’acosta el got perquè el torni a deixar damunt la tauleta. Però jo me’l miro impassible; observo el seu braç tens i tremolós. D’on ve, aquesta maldat amb què estic actuant i per què no em sento malament, sinó poderós? Un petit instint sàdic dins meu m’assossega. Recolzo el cul al sofà i el Benoît assumeix la seva derrota. Resignat, fa per deixar el got damunt les seves cames mortes, però de sobte se li vessa. L’aigua se li escampa pels camals dels pantalons. Si fos tan cruel com ell, li diria: «Sembla que t’hagis pixat». Callo i el miro. Així ens estem una estona, fins que ell em somriu.

—Imbècil —em diu sense més ni més. El travesso amb ulls de desconcert…—. Això és el que vaig pensar de tu el dia que et vaig conèixer. No t’ofenguis… T’has ofès, Abel? Em sabria greu que…

—No.

—Millor. Aquell pensament era un prejudici; una construcció social. L’home que desitja la teva dona, que folla amb ella d’amagat teu, per força ha de resultar-te un imbècil. Abans de coneixe’t ja ho pensava, que ho eres. Però no et coneixia. Prejudici. Saps per què volia coneixe’t?

Sempre m’ho he preguntat. La gent normal, quan sospita d’una infidelitat de la parella, l’últim que vol és que un amant indesitjable es presenti a casa seva. Però ell i la Margue em van fer venir i jo vaig entrar al seu joc macabre, com ho estic fent ara. Per força tot plegat ha de ser una broma pesada, una penitència que he de pagar per tot el que va passar.

—Perdona’m, Abel, em sembla que estic sent massa sincer i potser no estàs preparat per a tanta honestedat. Perdona’m. M’he fet vell i ja només sé parlar amb el cor a la mà. Però t’ho dic de debò, realment volia coneixe’t i saber si la meva dona era capaç d’estimar un imbècil. T’ha estimat molt, la Margue. No m’ho ha dit mai, però com que jo també me l’estimo a ella, sé descobrir les seves passions. Et vaig conèixer, i no m’ho vas semblar tant. O dit d’una altra manera: em va semblar que eres tan cretí com jo. És una dona intel·ligent, la Margue, però s’enamora d’homes com nosaltres, que no li arribem a la sola de la sabata. Aquest és el seu gran defecte. La vida li hauria anat molt millor sense tu i sense mi. Nosaltres som els seus dos grans errors.

El Benoît desvia la mirada fins a les meves cames, i m’adono que les estic fent repicar contra el terra i que l’estic fent posar nerviós.

—T’estàs pixant?

—Sí.

—Je m’en doutais.[19] Fa estona que te l’aguantes, oi?

—Fa estona, sí.

—Però no vas a pixar perquè has vingut aquí per saber què és el que t’he de demanar i ja no pots suportar l’espera, però tampoc pots aguantar més el pipí, oi?

—Sí.

—Pixa’t.

—Sí. Ara hi aniré.

—No. Dic que et pixis a sobre. Si et fa mandra anar al lavabo, pots pixar-te a sobre. Tenim una edat, la pròstata no perdona, i per mi no has de tenir vergonya.

Cada vegada que penso que ja hem arribat al punt màxim de deliri, aquest home se supera amb una sortida encara més sonada i perversa. Provo d’aturar el moviment irrefrenable de les cames, però estic massa tens, i em pixo molt. Ja no domino el meu cos. Miro el got tombat damunt les cuixes del Benoît; la taca ha pres forma de papallona i em sembla un mal presagi. M’explica que quan vam anar a sopar, fa onze anys, feia poc que havia tingut un infart. La Margue mai me’n va dir res, d’això.

—M’hi podria haver quedat, però vaig caure fulminat a pocs metres d’un hospital, i em van salvar. Vaig tenir sort. No se’ls pot odiar del tot, els metges, eh? I tu vas tenir sort, també, perquè després d’haver-li vist els ulls a la mort, em vaig tornar un home més serè, més calmat; un home que ja no dedicava temps a discutir amb imbècils. Abans de l’infart, portava una vida que hauria esparverat qualsevol naturòpata: estrès, responsabilitats irritants, dormir poc i malament, menjar fregits i processats, sedentarisme, tabac, alcohol… Però quan em vaig recuperar, vaig començar a meditar i a fer esport; marxa atlètica, dues hores al dia. I pesos, per tonificar la musculatura. Menjava moltes coses verdes i liles. Bledes i cols. Vaig delegar feina i dormia vuit hores al dia, amb l’ajuda de pastilles. Naturals. Melatonina. Vaig deixar el sucre. Això va ser el que més em va costar. La mort blanca és pertot arreu, eh? Fins i tot al quètxup hi foten sucre. Ho sabies?

—Sí.

—I la carn vermella, fora també. Em vaig tornar un monjo budista fibrat que gairebé levitava. Potser se’m van obrir els xacres, o ves a saber què, però notava que era una mica menys imbècil que abans. Per això dic que vas tenir sort: et vas trobar amb un Benoît renovat, gairebé nirvànic. I per això vaig anar a sopar amb tu, perquè el meu estat d’ataràxia no hauria permès que ens discutíssim. Si ens haguéssim conegut abans de l’atac de cor, segurament no hauríem anat a menjar junts, i simplement t’hauria desitjat tots els mals del món. O t’hauria buscat per trencar-te la cara. Però vam anar a sopar. I vam beure vi. Molt de vi. Quatre ampolles.

—Dos borgonyes i dos bordeus.

—Quina trampa de la vida, eh? Si m’hagués mantingut com un imbècil rematat, no hauríem sopat, no hauríem begut tant de vi i ara encara caminaria! Però mira, malgrat el que havia de venir després, trobo que va ser un sopar agradable. Cap al final de l’àpat, recordo que vaig pensar: «Que poc que t’esperaves que l’amant de la teva dona et caigués tan bé». Llàstima que la Margue tenia gastroenteritis i no ens va poder acompanyar. Potser ara seria morta. Mai saps quan unes cagarrines et salvaran de la mort!

Hi he pensat sovint, en aquest gir del destí. Aquell vespre, quan la Margue va dir que es trobava malament i que es quedaria a casa, hauríem d’haver anul·lat el sopar. Però ella i el Benoît van insistir que hi anéssim ell i jo sols, i no em vaig saber imposar. No entenc per què vol tornar a recordar aquella nit. Em pregunta quantes passes va fer des del restaurant fins al pàrquing. I jo què sé!

—Feies esses. Vas caure a terra… —li dic.

—Recordo que et vas demanar un filet amb pebre… I jo…

—… una crema de carabassa.

—Oui, monsieur![20] També vaig menjar una crème de citrouille.[21] Poc menjar a l’estómac per a tant de vi.

—I una lionesa.

Fa cara d’entremaliat i em diu que això de la lionesa no ho recorda, però sé que m’està mentint.

—Em vas robar una lionesa, Benoît.

—Moi?[22]

—Vas dir que no volies postres i no en vas demanar. Jo vaig anar al lavabo just després que me les servissin. Hi havia quatre lioneses al plat i, quan vaig tornar, només en quedaven tres.

—Eres l’amant de la meva dona. Hi tenia dret, no trobes?

Soc una criatura amb els ulls tapats jugant a la gallineta cega. El Benoît em fa girar sobre mi mateix i em desorienta. Que parli amb tanta serenor d’aquella nit m’inflama la culpa. Realment ha fet les paus amb el passat i em troba un home agradable, o només s’ho està inventant? Què hi faig aquí aguantant les seves impertinències? Si es mostrés extremament desagradable, si m’escopís retrets d’odi, jo també aconseguiria odiar-lo a ell, i tot seria més fàcil. L’odi aplana el camí dels necis, i l’empatia és l’esllavissada que colga de rocs el camí de l’ètica. Atura aquest pervertiment, Abel. Exigeix-li que t’expliqui què vol de tu. Les cames encara se’m mouen soles. Sobretot l’esquerra.

—Segur que no vols anar a pixar, Abel?

—Vull saber per què soc aquí —li dic amb contundència. Ell fa avançar la cadira fins que els seus genolls topen amb els meus. Per força ha de ser una estratègia per acorralar-me. No vol res de bo de mi, senzillament està allargant el moment de devorar-me.

—Jo també vaig tenir una amant. I vull parlar-te d’ella…

Oh, no! Ara ve un monòleg. Ho intueixo. No puc més. El pipí. La tremolor a les cames. Ves al lavabo, Abel. Faig per alçar-me, però ell, amb la mirada, em demana que torni a asseure’m, i li faig cas. Aquest home m’embussa la voluntat i els sentiments. Estic refotudament incòmode, i alhora atrapat per les seves narracions.

—La Virginie Simon va ser per a mi el que la Margue és per a tu. Una dona d’una intel·ligència aclaparadora. Tant com la Margue. Amb un humor ràpid, finíssim, sexi fins a la medul·la, ingovernable, i amb un pòsit tortuós del qual jo desitjava deslliurar-la. Un huracà que va deixar-me potes enlaire amb el cap colgat a la sorra de la meva vida banal… Estic a punt de dir-te per què t’he fet venir, però abans necessito explicar-te això. Ara entendràs per on vaig. Pixa’t i relaxa’t, va. Relaxa’t.

Acluco els ulls per oblidar la pressió a l’entrecuix, per oblidar que existeixo i que el tinc al meu davant. I li faig un gest perquè continuï parlant, com si les seves paraules fossin el cant d’unes sirenes a les quals ja m’he rendit.

—La Virginie venia d’una família… complicada. Havia crescut a Saint-Denis, un barri… difficile… Vaig anar a fer una conferència a una universitat prop del seu barri natal, i allà ens vam conèixer. Ella no va acabar els estudis, però aquell dia va entrar a la universitat per refugiar-se de la pluja. La meva conferència es deia «Architecture de la lumière: lumière fixe et lumière mouvante».[23] I ella va ser la claror entrant al meu bâtiment ombragé…[24] Tot el que jo admirava de la Virginie també ho admirava de la meva dona, però a la Margue mai li he donat el sexe que li donava a la Virginie. Dins la Margue hi ha una Margue que jo no conec i, en canvi, tu sí. I dins meu hi havia un home que la Virginie va conèixer, però que la Margue no ha descobert mai. Els mesos que vaig estar embolicat amb la Virginie, fins i tot llevar-me al matí em feia il·lusió. Ella m’admirava i em mirava amb un desig que alimentava el meu ego. Treballava millor, dormia millor, respirava millor. Suposo que entens de què et parlo… Suposo que és així com us sentíeu tu i la Margue quan us vèieu d’amagat meu… Potser no t’ho sembla, però jo sempre t’he entès…

Sort que tinc els ulls tancats i no pot veure que la seva sinceritat m’avergonyeix. La bufeta està a punt de rebentar-me. Pedalar. Pedalar la bicicleta per calmar aquest neguit. Soc un covard i em quedo aquí, escoltant aquesta veu greu que no calla.

—Un dia, jo era al despatx i em van avisar que un tal Jules Morel volia veure’m. Merde!, vaig pensar. El Jules Morel era el nòvio de la Virginie. Un altre imbècil, com tu i jo. Però ell, a més, era un tio perillós. Un traficant amb qui no vols problemes. Me n’havia parlat, del seu nòvio, i de les seves entrades i sortides de la presó. El Jules va tancar la noia de recepció al quartet de la neteja. Era tard, de nit. L’edifici va quedar buit. Jo em vaig atrinxerar al meu despatx. Estava acollonit com ho estàs tu ara. Així vam estar un parell d’hores. Em vaig emborratxar i em vaig fotre les restes d’una bosseta de cocaïna. M’estava pixant, igual que tu et pixes ara, però no era capaç de sortir i enfrontar-me al Morel, igual que tu no ets capaç de marxar i deixar-me amb la paraula a la boca. Vaig acabar pixant dins d’una tassa de cafè amb llet. «Fais-moi face, con, ou je défonce la porte!»,[25] va cridar el Morel, donant cops a la porta del meu despatx. La policia no apareixia i jo no tenia escapatòria. No hi havia cap porta d’emergència per sortir d’allà sense trobar-me’l. Així que vaig saltar per la finestra. Tres pisos de caiguda. La coca que m’havia fotut em va anestesiar el cos i no vaig notar gran dolor, però em vaig trencar la cama dreta i dues costelles. La Margue va venir a cuidar-me a l’hospital. Li vaig dir que havien entrat a robar al despatx i que havia fugit saltant al buit perquè els lladres em volien atacar… Em va creure. I ja està. La Virginie no va tornar a contactar amb mi, i jo tampoc la vaig buscar. No ens vam veure més. Ni tan sols sé si és viva o morta.

On vol anar a parar? Què espera de mi? Som dins un laberint pervers i ell és el Minotaure.

—Tu, Abel, has vingut i m’has mirat a la cara. Sé que hauries preferit no fer-ho. Però has vingut, i també vas venir fa onze anys. N’est-ce pas là un acte de courage? Il l’est. Il l’est, mon ami.[26] Som dos desconeguts, però els fets ens han lligat curt: les últimes passes que vaig fer a la meva vida, les vaig fer al teu costat. T’he tingut molt present tots aquests anys, i suposo que tu a mi també. Et pesa la culpa, oi? No deu ser fàcil de portar, una cosa així. I és per aquest motiu que t’admiro. Em sents? T’admiro i… T’hauria d’haver trucat en algun moment per dir-te que et perdono. T’hauria anat bé que t’ho digués, oi?

El perdó. Ara ho veig clar. Per això he vingut a França, per això aguanto la presència pertorbadora d’aquest home, perquè necessito que el cos i l’ànima se’m tensin del tot, com quan se t’enrampa una cama i et sembla que el dolor no s’acabarà mai, però finalment, gairebé en l’agonia, la musculatura es destensa i sents la pau d’un cos relaxat. He vingut per patir fins a arribar a l’èxtasi a través del turment, del càstig. He vingut per entregar-me a ell fins a saber si em sacrifica o em perdona.

—No dius res, eh, Abel? Ets un home hermètic. Va ser mala sort, oi, que ens estavelléssim contra aquell mur? Tu no em volies matar. No cal que et perdoni de res, Abel. Al contrari. El que t’he de dir és gràcies. Ets un home valent que, per bondat, va decidir conduir per mi, perquè jo havia begut massa. Si hagués anat jo al volant, segurament hauríem mort tots dos. Saps per què no t’he trucat per perdonar-te, ni per donar-te les gràcies? Perquè estava enfadat amb tu. Aquella nit em vaig salvar, però jo hauria d’haver mort esclafat en aquell mur i, inconscientment, t’acusava de no haver-me matat. He aconseguit ser mínimament feliç tots aquests anys, gaudint de la companyia de la meva dona. Però, ara, el meu viure atropella la Margue. Per això t’he fet venir.

Els ulls se m’obren de cop i escruten el rostre del Benoît buscant la darrera resposta.

—D’ençà de l’accident tu tens por de conduir. Saps de què tinc por jo? De morir-me. Però encara tinc més por de continuar viu. La vida m’està acorralant i ara ve el pitjor, Abel. Em vull morir, però no tinc prou valor per matar-me, i vull que tu m’ajudis a desaparèixer.

Entregat a l’honestedat, el cos del Benoît es destensa mentre que el meu es garratiba en el darrer espasme de por. El menjador s’ennegreix als meus ulls; és un bosc amenaçat per una tempesta imminent. La bufeta. Les meves cames. Les seves cames. L’accident. El terra trontolla sota meu i els mobles comencen una dansa macabra. Les parets se m’atansen fins a l’asfíxia. No puc respirar. Voldria entrar al cotxe i conduir durant quilòmetres fins a deixar enrere aquesta casa, el meu passat, la Margue i el Benoît. Voldria desenterrar la Teresa, retornar-la a la vida, anar enrere en els anys i demanar-li que m’abraci, i que no em deixi anar a Frankfurt per no trobar-me la Margue. Em vull aixecar, però les cames no se’m mouen; són dos troncs arrelant amb fúria al bosc dels meus pitjors temors.

—Ara ja saps per què t’he fet venir. Ja pots anar a fer pipí, Abel.

El Benoît es desentén de mi i prem el play del reproductor. A la pantalla, la guineu carbonera es descongela i cava un sot al mig del camí. I comença el diluvi que ahir se’ns va empassar a la Lena i a mi. Arrenco les cames del terra i corro. Surto de la casa i travesso la porxada. Està nevant. Corro cap al bosc. Corro fins a aturar-me davant la soca d’un arbre. Em descordo el cinturó, abaixo la cremallera i empenyo els calçotets fins als genolls. Pixo amb tanta urgència i tanta fúria que em mullo els pantalons.

Tant de bo fos un arbre sense memòria, ni emocions. Ploro com un nounat mentre la neu em cau al damunt.

—M’has deixat sol! —remuga el Benoît només de veure’m entrar a la casa mentre avanço d’esma fins al menjador. Sepultat pels pensaments, he de fer un esforç per atendre la seva conversa.

—Sembla que vinguis de la guerra. Finalment t’has pixat a sobre… —diu observant-me els pantalons. No me’l miro. No puc—. Quina hora és? Tinc gana! —brama.

—Les dues del migdia passades —balbucejo fent un cop d’ull al rellotge del menjador.

—On t’havies ficat?

—Està nevant. A fora. Neva…

—És hivern. A vegades neva. Què té de noticiable?

—No ho faré, Benoît —li dic amb tota la serietat que puc construir.

—A quina hora tornen les dones?

Voldria insistir perquè em confirmés que li ha quedat clar que ja té la meva resposta sobre la seva petició, però només dic:

—La Margue m’ha dit que serien aquí a l’hora de sopar. —I faig per anar cap a la meva habitació.

—Em ve de gust una truita. Me la faries, si us plau? —em demana abans que entri a la cambra.

Costa de treure, l’olor de pixum de la pell. He estat mitja hora llarga sota la dutxa. Com un autòmat, bato els ous a dins un bol i la mirada se’m perd, finestra enllà, entre les capçades dels arbres més alts i el cel. Se’m fa estrany, alimentar un home que acaba de confessar-me que vol morir-se i que, a més, m’ha demanat que sigui jo qui l’ajudi a acabar amb la seva vida. Una bateria d’imatges macabres se sobreposen damunt les vistes i escenifiquen els meus terrors: veig el Benoît assegut a la seva cadira de rodes, arran del cingle de la muntanya que hi ha al fons. Acluca els ulls. És el senyal; el codi que hem establert. M’indica que està preparat i que ha arribat el moment. Jo l’empento daltabaix del precipici i sento el so de la seva carn rebotant contra les roques i un últim crit agònic. Es fa un silenci. Em tombo d’esquena i m’allunyo del cingle. Però tot d’una la seva veu em reclama: el veig grimpant pel precipici, ensangonat i esbudellat. La seva mirada em menysprea. «No ha funcionat», diu amb un realisme digne d’un malson esperpèntic mentre un regalim de sang li llisca des del front fins a la boca.

—Penja’m —em diu. Dirigeix la mirada fins a un arbre proper i assenteix amb el cap. Jo obeeixo. Acosto la cadira de rodes fins a la soca, nuo la corda al voltant del coll del Benoît i comprovo que està ben lligada a la branca més alta. Ell em dona les gràcies i torna a aclucar i a obrir els ulls. Retiro la cadira i contemplo el seu cos, que s’estremeix i panteixa fins que la corda talla del tot l’entrada d’aire. Però en un darrer respir em crida:

—Ets un tros d’imbècil! Ni per matar serveixes!

El fum blanc de l’oli cremant-se a la paella m’allunya de les especulacions. Apago el foc, bec un got d’aigua i m’assossego. Com s’ha imaginat la seva mort, el Benoît? Què se suposa que hauria de fer, jo, per ajudar-lo? Agafo una altra paella i, mentre espero que l’oli torni a estar calent, obro el cercador d’internet al mòbil. «Eutanàsia a França». Un calfred m’estremeix. Només la sedació profunda en malalts terminals és legal. Bato els ous amb les mans tremoloses i els aboco a la paella.

Amb una calma sobrevinguda, paro la taula sota l’atenta mirada del Benoît, que espera pacientment el seu menjar. Arrenglero la forquilla al costat del plat.

—Quins ous has fet servir?

—Els que hi havia a la panera de vímet, al costat dels fogons.

—Són de les nostres gallines. No en tastaràs de tan bons! No menges res, tu? Fes-te una truiteta, també.

Em miro les cadires de la taula i em demano on sol asseure’s la Margue quan tots dos mengen sols. La vida que no vam triar em dibuixa una escena familiar. M’imagino un menjador que no és aquest, ni el de casa meva. És casa nostra; la casa que hauríem tingut si no ho haguéssim deixat córrer. La Margue està asseguda esperant el menjar, tot fullejant un llibre. Jo li serveixo el sopar i li faig un petó a la nuca. En un dels mobles, hi ha un retrat de la filla que no vam tenir. No sé qui és perquè no mira a la càmera. Aquella imatge emmarcada hauria estat possible, tal vegada, si la paternitat no m’hagués aterrit, si no hagués marxat de Barcelona per fugir d’ella, d’una vida que ara m’acorrala.

M’adono que el Benoît no toca els coberts. Em mira i sé que vol que jo li peixi el menjar. Li tallo la truita com ho faria amb una criatura. En punxo un tall i, quan faig per acostar-l’hi a la boca, m’atura.

—Pipí —diu amb una veu forçadament aguda, com si tingués tres anys.

Condueixo la cadira de rodes fins al lavabo. I me’l miro interrogant. Què se suposa que he de fer, ara? El Benoît planta la mirada al vàter i no es mou. M’agenollo davant seu i faig per descordar-li els pantalons.

—Què fas? No em toquis la pebrotera! —gruny, seriós.

Me n’allunyo avergonyit, aguantant-me unes ganes estranyes de plorar d’humiliació. Em demana que el posi dret.

—Ara sí. Ja em pots abaixar els pantalons —m’etziba, foteta. Despullat de cintura en avall, se m’arrapa amb força. Si m’apartés, cauria a terra com un sac carregat de pomes. Em dona les gràcies amb una sinceritat que em tenalla. I afegeix—: Ets imbècil, però molt bon infermer.

L’assec a la tassa i deixo caure la mirada a terra per no incomodar-lo, però al cap d’uns segons el guaito de reüll per saber si està bé i em diu que no sigui pervertit. Plorar i pedalar. Fugir.

—Tranquil, que no et demanaré que m’eixuguis l’última goteta. Ja estic. Va, aixeca’m, que se’m refredarà la truita, i freda no val res.

A petició seva, obro un vi. No tinc set, però em demana que m’ompli una copa, que hem de brindar.

—Pel nostre segon àpat junts! —exclama—. Saps què penso, Abel? Que si ens haguéssim conegut en altres circumstàncies, potser ens hauríem fet bons amics.

Plantat al seu costat, desconcertat fins a l’extenuació, li vaig paixent trossets de truita. Sembla feliç. Per què es vol morir?

—Porta’m un iogurt, si us plau. Blanc. I sense sucre, que el sucre mata. —Riu de la seva pròpia broma.

Li eixugo les comissures dels llavis i faig per endur-me els plats i el iogurt a la cuina, però ell remuga i em diu que faci el favor d’escurar bé el pot, que encara hi queda una última cullerada.

—Tinc un doctor que és un imbècil —deixa anar enmig d’un silenci—. Però els imbècils també som bones persones quan volem, i a vegades fins i tot ens ajudem entre nosaltres. Un dia vam tenir una conversa honesta, d’home a home, no de pacient a doctor, i em va reconèixer que cap dels medicaments que em receptava em salvarien del que m’esperava. I per fi, després de temps de demanar-l’hi, em va proporcionar el remei que podia acabar per sempre amb el meu turment. Suposo que et deus estar fent moltes preguntes. No has de patir per les conseqüències legals. Ho tinc tot controlat. Només hem de decidir quan ho farem.

Ara soc jo qui es vol morir per no haver de suportar més aquest malson.

3

Quan entrem al poble per la carretera, m’embadaleix el majestuós castell que s’alça damunt un turó als peus del qual reposa aquest poble tan petit de carrers de llambordins i de cases amb teulades de pissarra. Maleeixo la meva ignorància de coneixements d’història i d’arquitectura, però per sort la Margue hi posa l’apunt cultural.

—Fa nou-cents anys que pertany a la família Vesinh. El van alçar el 1120, però el 1642 es va cremar i el van reconstruir a l’estil renaixentista. A la planta baixa encara hi queda una sala amb voltes de l’edat mitjana i alguns tapissos d’Aubusson del segle XVI. Llàstima que de fa un parell d’anys ja no permeten visitar-lo, si no, t’hi portaria.

El local de l’associació és al número sis de la Rue du Château, als baixos d’una casa de façana esgavellada, de porticons i portes granades, al centre del poble. Hi anem perquè hi fan una trobada. L’Aimée, una des les fundadores, ha preparat patxaran i vol regalar-los una ampolla a cada una.

Mentre aparquem davant l’ajuntament, em fixo en el caos de dins el Land Rover i penso en la mare. «Segur que li faria agafar un atac de feridura, aquest desgavell». Sempre em retreu que no tinc el cotxe prou net, i té raó. No he estat mai la dona polida i curosa que ella esperava que fos. Quanta vida ha perdut, la mare, dedicant-la a la pulcritud? En els meus records d’infància, ella sempre duu un drap a la mà, escombra amb vigoria i passeja la seva mirada làser pertot arreu per detectar la pols imperceptible, la taca diminuta en una rajola. Recordo la manera estudiadíssima com la mare estenia la roba, com si volgués fer un mosaic perquè els veïns l’admiressin, i en ocasions fins tot estant malalta, quan s’alçava del llit per prendre’s un medicament, aprofitava per comprovar si el pare i jo havíem deixat prou endreçada la cuina o bé el lavabo mentre ella suava virus dins el llit. Sempre he pensat que, per a la mare, la casa era més important que jo. Quan venien convidats, jo desapareixia i ella els presentava la llar com qui presenta orgullosa un nounat. L’escena solia sempre la mateixa: tan bon punt sonava el timbre, ella es mirava al mirall del rebedor per fer-se els darrers retocs a la seva melena llarga i rossa, i es desenfadava el serrell mentre el cos se li tensava com si fos l’encarregada de protocol que ha de rebre una primera ministra que ve per inaugurar un museu. El pare no es vestia mai per a l’ocasió. Rebia la gent amb les seves sabatilles d’estar per casa, fent bromes, representant el contrapunt de la mare, que, diligent, començava a traçar el recorregut per totes les estances. Normalment, si feia bon temps, la majoria d’homes anaven amb el pare a fer la primera cervesa al jardí. Les dones seguien la visita guiada de la mare, que explicava amb devoció tot de detalls i curiositats. Jo anava darrere d’elles, com una ombra que ningú no veia, amb la meva nina a les mans. En algun punt del trajecte, la mare solia demanar disculpes perquè «Tenim això o allò una mica desmanegat» i, seguidament, alguna de les dones contestava: «Desmanegat? Vine a casa nostra i veuràs el que és una casa desendreçada. Ho tens tot com una patena! No sé com t’ho fas, jo no arribo a tot!». Ella s’estarrufava interiorment i aquell era el seu moment de màxima felicitat. Potser va ser allà que vaig interioritzar que això és el que havíem de fer les dones: mentre els homes s’esbargien xarrupant cerveses, nosaltres exposàvem la nostra relació amb la llar per vantar-nos-en o per retreure’ns de no ser prou curoses. Potser va ser allà que vaig començar a odiar casa meva i potser per això he odiat totes les llars on he intentat fer niu. Potser va ser aleshores que vaig convence’m que la felicitat va de bracet de l’ordre i no soc mai del tot feliç perquè no sé imposar-me al caos. Potser també va ser en aquell moment que vaig entregar-li, al meu futur marit, el dret masculí de prioritzar la cervesa i els amics per damunt de les meves necessitats personals i familiars.

Després dels àpats, fins que l’última cullereta de postres no havia quedat neta i eixuta del tot, la mare no s’asseia a xerrar amb la gent. Era incapaç de relaxar-se i gaudir, i quan ho feia, ja era tard i tothom feia per marxar. No he entès mai per què convidava els amics a casa si, després, era incapaç de relacionar-s’hi.

Jo era per a ella una petita generadora de caos que ho posava tot en perill. Com pot ser que no s’adonés que el meu gran desig era ser un objecte desendreçat que buscava amb desesper la seva atenció? No sé concloure si el meu caràcter desorganitzat és un acte de rebel·lió cultivat intencionadament contra ella, o si realment sempre he estat així, i per això mai hem arribat a entendre’ns.

Faig per baixar del cotxe, però la Margue no es mou. Per a ella, descobrir el motiu que ha dut l’Abel a Vesinh de Leveson ja no és una simple curiositat, sinó una intriga que la inquieta.

—Aquest matí, quan has tornat del poble amb els croissants, estava conversant amb l’Abel… —Deixa caure l’esquena al seient i sospira—. Però no he aconseguit que em digués per què ha vingut a casa nostra.

Em parla de l’any que van estar embolicats. De tot el que va passar, n’ha comentat alguna cosa amb les seves amigues, però mai els n’ha parlat amb detalls. El seu parlar confessional li accelera la respiració i delata el seu sentiment de culpa. Em confessa que a vegades és massa impulsiva i que té la sensació que l’accident del Benoît va ser conseqüència d’una bogeria seva. Em sento malament perquè ella m’exposa amb recança aquells fets, però a mi, la seva narració, em resulta una història d’amor tan perillosa com preciosa. L’any 2010, l’Abel i ella es van retrobar a Frankfurt i aquell va ser l’inici d’un any de trobades furtives d’amagat de les seves parelles. «Érem dos adults de cinquanta llargs, però semblava que tornéssim a tenir-ne trenta…». L’estiu del 2011, quan feia vuit mesos que estaven embolicats, l’Abel va decidir tallar de nou la relació. Ella ho va entendre i ho va respectar. Van estar tot l’estiu sense parlar-se, però aquell setembre, el dia de l’aniversari de l’Abel, la Margue va trencar la distància i li va telefonar. «Només tenia intenció de felicitar-lo, però la conversa es va tensar, vam acabar discutint i jo li vaig fer una proposta que va desencadenar tot el que va venir després». Durant la trucada, l’Abel es va mostrar molt neguitós. S’estava preparant la maleta perquè l’endemà anava a Montpeller per feina. La Margue va fer per penjar la trucada, però l’Abel li va dir que l’havia trobada tant a faltar. «Si tant a faltar em trobes, vine a casa meva quan acabis la feina a Montpeller», li va respondre ella. El que em deixa al·lucinada és que resulta que el Benoît sabia que l’Abel i la Margue es veien des de feia un temps. «El meu marit i jo tenim els nostres pactes. Després d’uns anys de casats, vam decidir oferir-nos mútuament una certa llibertat sexual. Mai ens interroguem quan sospitem que una tercera persona ha entrat en joc, però tampoc ens ho amaguem del tot. Sé que ell, fa temps, es va enamorar d’una dona més jove que jo. No me n’ha dit mai el nom, però durant aquella època la seva mirada rutinària es va tornar espurnejant, i passava moltes hores fora de casa. Jo estava gelosa, és clar, però no vaig deixar que la fúria em dominés. Quan vaig tornar de Frankfurt, li vaig explicar que m’havia retrobat amb l’Abel. No li vaig donar detalls, perquè no ens va caldre», m’ha confessat. No són una parella convencional, però a estones la Margue hauria desitjat que el Benoît l’hagués acorralada dins els tancats matrimonials. «Per això es va inventar la culpa i la gelosia en les relacions, perquè és més fàcil oblidar el desig, i no seguir els instints del cor, callar i mentir-nos els uns als altres per no córrer massa riscos. La llibertat fa por; també la sexual. No només perquè implica saltar-se les normes establertes que sovint ens encotillen, sinó perquè ens demana màxima honestedat i cura amb nosaltres mateixos i amb els qui estimem».

Està a punt d’explicar-me com va acabar la història, quan una dona pica al vidre de la finestra del cotxe i ens demana per què no entrem a l’associació tot alçant una ampolla de patxaran. Per sort, la Margue li fa un gest per dir-li que vagi passant que ara hi anem, i em demana on ens havíem quedat en la conversa.

—M’estaves dient que, durant la trucada que li vas fer pel seu aniversari, li havies proposat a l’Abel que vingués a casa teva.

—Ah, sí. Això. Li vaig dir a l’Abel que un dia que parlàvem d’ell, el Benoît em va comentar que li faria gràcia coneixe’l. L’Abel es va esglaiar quan ho va sentir. Em va preguntar si m’havia tornat boja. «Com se t’acut haver-li dit que som amants? Per què em vol conèixer?», em va preguntar. Té curiositat, li vaig respondre. Es va esverar molt: «Curiositat! Ganes de trencar-me la cara, deu tenir!». Vaig mirar de calmar-lo i li vaig fer entendre que el Benoît és un carallot, però que mai li faria mal. «Ah, perfecte, estic molt més tranquil. Compraré uns petit-fours[27] i un vi de gel i ens ho fotem tot per postres mentre comentem que divertit que és tenir sexe amb tu», em va etzibar. Després va criticar el meu matrimoni i em va dir que estàvem sonats. Jo em vaig empipar i li vaig dir que no se les donés de marit ideal, que ell i la Teresa no podien presumir de res perquè, si tingués un matrimoni tan perfecte, no s’hauria embolicat amb mi. Recordo que em va respondre: «Una mica millor que vosaltres sí que estem, perquè nosaltres no convidem els nostres amants a casa per esbudellar-los». I ja està. Em va dir que ni torrat de whisky vindria a veure’m si el Benoît era a casa.

—I no va venir?

—Sí que va venir. Es va presentar a casa per sorpresa quan va acabar la feina a Montpeller. I aquella nit, després de sopar, ell i el Benoît van tenir l’accident.

M’he intentat imaginar com seria tenir una relació així amb el Dan. No sé si seria capaç de suportar el fet de saber que ell desitja amb tanta passió una altra persona. I ell tampoc no portaria bé que jo li digués que tinc una aventura amb algú. Però, ben mirat, potser el meu marit ja desitja algú i jo visc enganyada… Obrir els ulls a la veritat i afrontar-la o tancar-nos i fer-nos la realitat a mida? La Margue i el Benoît em resulten una parella estrafolària, però alhora els admiro. S’ha de ser molt valent i molt madur per viure el matrimoni amb tanta llibertat.

Fa estona que em miro totes aquestes dones i intento recordar-ne els noms. No n’hi ha cap de la meva edat, totes passen dels cinquanta. Algunes viuen aquí, a Vesinh de Leveson, i d’altres a Sant-Liònç, a Segur i a Galhac de Roergue. Si la mare visqués en aquest poble, segur que voltaria per aquí. En una de les parets, hi ha un cartell que diu AFM, Association Femmes et Monde.[28] Després del seu avortament, la Margue va mantenir l’amistat amb les noies de Tudela. La Toña va tenir un ictus i es va morir, però amb la Txaro encara es telefonen sovint. Fa anys, quan es va instal·lar a la casa del Benoît, va voler seguir l’exemple d’aquelles noies, i amb la seva ajuda va reclutar advocades, treballadores socials, escriptores, artistes, metgesses i científiques de la comarca, i juntes van crear aquesta associació.

La Barika ha estat la primera que ha vingut a donar-me conversa. El gris esblanqueït dels seus cabells contrasta amb el negre de la pell. Sembla la reina d’una illa remota on només es pot arribar amb avioneta. Va néixer al Senegal, va créixer a Birmingham, després es va traslladar a Bordeus i, des de fa vint anys, viu aquí. És vella i bonica. Quan somriu, els ulls li desapareixen sota les parpelles com dos nens entremaliats que s’amaguessin rere les cortines del menjador de casa l’àvia. Li he dit que m’encanten els caminets trenats del seu pentinat, i que com podia ser que tingués tanta traça de fer-se’ls ella sola. Tot d’una ha plantat una cadira al meu davant, s’hi ha assegut i, com Penèlope, s’ha destrenat els caminets. Finestra enllà l’hivern imposava la negror a la llum de la tarda. La seva cabellera s’ha estarrufat com un núvol de sucre. Allez, essayez toi-même. C’est facile. Fais-moi mes tresses,[29] m’ha dit. Fa una estona que provo de fer-li les trenes, i sort que no es veu al mirall perquè li estic fent un bon garbuix als cabells! M’agradaria que la mare fos aquí, asseguda amb nosaltres, i voldria fer-li trenes també a ella, a la seva melena rossa i llarga, i dir-li que entenc que ella no me’n volgués fer mai a mi, de petita. Entenc que li fes mandra i que no tingués paciència, perquè jo tampoc en tinc amb el Quim, a vegades. Voldria dir-li que la perdono. I abraçar-la fort.

La dona que ha picat al vidre de la finestra del Land Rover se’ns acosta i, en veure el cap de la Barika, es pixa de riure. Es diu Aimée i té una energia desbordant. Quel bordel!,[30] exclama. És la metgessa del poble i és la més jove de les dones de l’associació, voreja la seixantena. Parla de pressa, com si tingués moltes coses per dir i el dia no li oferís prou hores per encabir-hi totes les paraules. Les esses li queden atrapades a l’ortodòncia que es va posar fa uns anys, finançada amb una petita deixa que va rebre quan va morir la seva tia de París. Em sembla curiós que una dona de la seva edat porti aparells a la boca. Aquest detall i les ulleres de pasta amb tons marrons de carei fan que tingui un aspecte presumit i cuidat. Des que hem arribat i m’he fixat en ella, tinc la sensació que l’Aimée em recorda algú, però no sé qui. És culpa seva que jo vagi mig borratxa, està tan orgullosa de com li ha quedat el patxaran que tan aviat com veu un got buit, corre a reomplir-lo. M’ha explicat que totes elles fan una trobada anual per anar al bosc a collir aranyons, després l’Aimée s’encarrega de fer el patxaran. Assegura, orgullosa, que té una recepta perfecta: aranyons, flors de camamilla, alguna branqueta de canyella i uns quants grans de cafè per potenciar el gust.

—Aimée… No sé quants graus d’alcohol té aquesta beguda, però em sembla que fa estona que estic surant en l’aire! —exclamo. Per fer-me entendre, li faig un gest amb les mans, com si begués d’un got, i estenc els braços com si volés—. C’est très fort, le patxaran.[31]I’m flying[32] —li dic.

La Barika es cargola de riure procurant de no ennuegar-se amb el tros de pa amb mantega que té a la boca i em diu que no és pas el patxaran que em fa volar, sinó el pastís que ella ha cuinat i que m’ha ofert només d’arribar. Me les miro amb cara de desconcert i totes dues comenten alguna cosa que no entenc.

—Marihuana! —diu la Barika, assenyalant el pastís. La mare que les va parir! No me n’havien dit res i n’he devorat dos talls sencers! La Margue se suma a la conversa i m’explica que la Barika va passar un càncer de mama. Per apaivagar el dolor del tractament fumava marihuana, i ara, de tant en tant, fa pastissos amb el seu «ingredient especial». Ja fa anys que va superar la malaltia, però ha mantingut la petita plantació que va fer al seu jardí i es veu que fa «negocis» amb alguns joves dels pobles veïns. De sobte penso en el Dan, i m’agafa un riure absurd que no puc aturar. Intento parlar, però em fa l’efecte que la llengua se m’ha tornat líquida i no aconsegueixo articular cap paraula. El temps i la realitat es tornen lents dins el meu cap i, malgrat que estic desorientada, ric tant que ploro i soc feliç, i elles també riuen i em demanen de què ric i jo no puc parlar de tant que ric.

—Em sembla que m’he convertit en un home! —exclamo quan per fi aconsegueixo ajuntar les paraules.

—Per què ho dius, això? —em demana la Margue.

—Perquè ara m’adono que avui no m’he comunicat amb el meu marit en tot el dia. No li he escrit cap missatge, ni li he telefonat per saber com estan ell i el meu fill. I sabeu què? No em sento gens culpable!

—Fuck la culpabilité![33] —diu la Margue. I ens tornem a cargolar de riure. Aquestes dones tenen trenta-anys més que jo, però la seva edat em sembla una xifra que no descriu diferències entre nosaltres. Els parlo del meu matrimoni que fa aigües, i de com em convenia fugir uns dies de la rutina. La gent diria que aquesta escapada que m’he permès és una desconnexió, però ara, parlant amb elles, m’adono que és al revés. Aquí, lluny de casa, el que he fet és connectar altra vegada, acostar-me més que mai arran del batec vital. És en el dia a dia que vivim desconnectats. Aquest és el nostre gran mal.

L’Aimée, que no s’ha casat mai, ni ha tingut parella estable, em diu que no he de tenir por, i que si sento que no soc feliç m’he de plantejar deixar el Dan i canviar de vida. La seva reflexió em colga com una onada que no he vist venir i em submergeix en un estat de clarividència. Té tanta raó! Canviem de pis, de poble, d’amigues i amics, de feina… Canviem el bar on anem a esmorzar, canviem la manera de vestir-nos… La vida és un Panta rei constant, però el canvi dins el matrimoni, el final d’una relació, està tenyit de fracàs, de càstig i de condemna.

Desisteixo de fer-li les trenes a la Barika i el cap li queda com un niu d’ocells a mig construir. La Margue els parla de mi, els explica que soc científica i que he deixat la feina perquè la meva cap em va fer una putada. L’Aimée s’afanya a reomplir les copes de patxaran i força un brindis per celebrar que he estat molt valenta, i riem tant que ja no sé ni de què riem. Algunes dones més se’ns acosten. Veig les seves cares distorsionades. Em pregunten de què anava aquesta investigació que estava fent. Ni que anés serena sabria com explicar-los-ho. Faig un aiguabarreig delirant d’idiomes i m’esforço per fer-los-ho entendre.

—Funcionalité del microbioma du… du… de sistemes hortícoles, en fase du… regeneració. Biodisponibilitat des nutrients dans el subsol, i qualitésensorielle i nutricional de… A veure, Margue, tradueix-los-ho. Bàsicament, la investigació anava de l’adaptació de les hortalisses al canvi climàtic. Per resumir-ho molt: investigava els moniatos.

«Oh, oui, les patates douces… Très interessant»,[34] murmuren algunes de les dones. Em sembla que cauré rodona en qualsevol moment. Em bec dos gots d’aigua seguits i menjo pa compulsivament per intentar que les neurones tornin a connectar-se’m. Estic tan desentrenada en el gaudi i el beure que m’endormisco al comodíssim sofà de l’associació.

La Margue em desperta i em diu que ens en anem a casa la Jeannette, que resulta que és el seu aniversari. Cap de les dones se’n recordava, però decideixen organitzar un berenar improvisat per fer-se perdonar. Ella diu que no està d’humor, però li recalquen que de cap manera li permetran canviar de dècada i encetar els setanta anys sense una festa com cal. En un tancar i obrir d’ulls, ens organitzem per traslladar-nos a casa seva. Algunes se’n van a comprar el pastís i menjar, d’altres, més begudes. L’Aimée insisteix que comprin champagne del bo, que si és massa barat li fa venir migranya. «Je vous invite, ne vous inquiétez pas»,[35] bromeja. La Barika es lamenta que, si ho hagués sabut, hauria guardat el pastís de poma i marihuana per a la Jeannette, i totes insistim que val més que el llenci a les escombraries, que ja portem prou disbauxa.

Tot avançant cap a la Jeannette, les petites flames de les espelmes vacil·len damunt el pastís i trenquen la negror del menjador. L’Aimée aparta les restes de menjar i destapa l’ampolla de xampany. Les dones s’apleguen al voltant de la taula i canten Joyeux Anniversaire[36] desafinant com un orgue de gats. El gaudi s’apodera de totes durant una estona. Ballem i riem com si no hi hagués res al món que ens fos inoportú, però de mica en mica, gairebé imperceptiblement, l’ambient es va enrarint. La conversa íntima que mantenien la Jeannette i la Nadine, en un racó del menjador, capta l’atenció de totes. M’adono que algú ha abaixat la música i que hi ha alguna cosa que les preocupa. Pel que puc entendre, la Jeannette li ha ofert a la seva filla que s’instal·lés uns dies a casa seva, però es veu que ella ho ha refusat. L’Aimée li parla d’una tal Yvonne, una dona especialista en temes de gènere de l’associació; li diu que potser l’Emma podria deixar-se assessorar per ella mentre decideix si posa la denúncia. La Margue endevina el meu desconcert i em posa al dia. Resulta que l’Emma, la filla de la Jeannette, treballa de tècnica a l’ajuntament del poble, però s’ha agafat la baixa per depressió perquè l’alcalde, al qual totes elles anomenen Cochon,[37] l’ha assetjada.

Una de les dones, la Nadine, comenta que l’important és que se senti acompanyada i que cal denunciar-ho, però la Jeannette aviat s’afanya a deixar clar que ja ha parlat amb la Laetitia, l’advocada de l’associació. Li va dir que qualsevol que tingui coneixement d’un delicte pot formalitzar una denúncia, però no en tenen proves, i l’Emma pensa que això la desacredita. El Cochon no li ha escrit mai per missatge, ni per mail, que vol anar a sopar amb ella; sempre l’hi ha dit de viva veu. L’assetjament ve de lluny, però la darrera vegada va ser aquest Nadal, durant el sopar de l’ajuntament. L’alcalde va seguir la filla de la Jeannette i va entrar dins el seu cotxe just quan ella es disposava a arrencar. Li va dir que no se n’aniria fins que li prometés que un dia anirien junts a sopar.

La Margue demana si no hi ha testimonis. I la Jeannette li confirma que sí, que l’informàtic també era a l’aparcament, però l’Emma no vol demanar-li que testifiqui, perquè li fa por que no la creguin.

El relat dels fets sulfura les dones. La Barika pren el centre de l’estança i proposa que canviem de tema, que avui som aquí per celebrar l’aniversari de la Jeannette i que potser no li és bo de recordar aquests fets desagradables. L’Aimée diu que si n’està parlant deu ser que ho necessita, i que tapar les coses no servirà per fer-les desaparèixer. El debat sobre com s’hauria d’actuar s’encén altra vegada, i es crea un murmuri d’opinions. Algunes consideren que caldria avisar la Camille, la dona de l’alcalde, i això provoca una picabaralla. La Margue s’enfada perquè troba indignant que algunes considerin que la Camille en té part de culpa, que segur que sap amb quina mena d’home està casada, i que potser hauria de ser ella qui el denunciés. Dubto de si hauria d’intervenir-hi, perquè no em correspon, però per calmar-les intento fer-los entendre que, si jutgen la dona en lloc de l’agressor, es desvia el focus. L’Aimée treu fum pels queixals. Es veu que fa temps que està indignada amb l’alcalde i amb tot l’equip de govern per la gestió nefasta de l’ambulatori del poble. No se sap avenir que cap diari comarcal no hagi escrit ni una sola ratlla sobre ell, perquè el cas d’assetjament de la filla de la Jeannette no és l’únic que s’ha produït. Fa cosa d’un any, va començar a córrer pel poble que el Cochon havia magrejat la filla d’un constructor anomenat Lefebvre. Tothom té clar que el Lefebvre coneixia els fets però va callar, perquè el Cochon li ha promès que li concedirà un permís per edificar darrere el descampat.

—Le Cochon a une longue liste de faits qui pourraient être rapportés, mais c’est une petite ville, et personne ne veut d’ennuis, ici. Nous n’avons rien fait non plus[38] —diu la Margue, i etziba una coça a la taula.

Tot d’una, m’adono que hi ha una dona, la Jolie, que fa estona que està aïllada de la resta, recolzada a la paret del fons del menjador, amb el cap cot.

Té la mirada perduda a terra, i branda el cap a banda i banda amb un subtil moviment de negació tot fent repicar les arracades de fulles de plata contra les galtes. És l’única que no ha dit res des de fa estona.

—Je suis désolée, Jolie, parce qu’il est de ta famille, mais c’est un misérable[39] —li deixa anar l’Aimée. Mentre la Margue m’explica que la Jolie és la cosina de l’alcalde, la dona alça la mirada de terra, avança fins al cap de la taula del menjador, hi recolza les mans i ens mira amb els ulls torbats. Em fa l’efecte que ens vol fulminar a totes, però després d’uns segons incòmodes de silenci tens, ens diu que ha tingut una idea i ens demana si alguna té cola de pintor a casa. La intriga em vibra per dins. Què és el que ens està proposant que fem? De sobte, totes semblen adolescents maquinadores d’un pla gamberro. Me les miro i penso que jo de gran vull ser com elles.

A la llunyania, el campanar toca els dos quarts de set quan aturem els vehicles davant la casa de l’alcalde, als afores. Hi hem arribat per un camí de terra que voreja el poble. Encara neva i anem tan abrigades que només veig ulls. La Margue s’atansa a la casa per assegurar-se que no hi ha ningú. Per tranquil·litzar-nos, la Jolie assegura que avui hi ha ple a l’ajuntament, que el Cochon no vindrà ben bé fins les nou tocades. Em frego les mans per escalfar-les. L’esverament de fa una estona ara s’ha tenyit d’un neguit d’alerta. La Nadine assenyala un cotxe aparcat i es mira la Jolie perquè li confirmi que és el Mercedes-Benz de l’alcalde.

—Em sap greu que no hàgiu acceptat la meva proposta de rebentar-li els vidres amb un bat de beisbol —es lamenta la Margue, que fa voltar els ulls amb resignació i estreny les dents amb ràbia—. Aquest desgraciat sovint aparca a la plaça de mobilitat reduïda de davant l’ajuntament. L’última vegada, el Benoît i jo ens vam haver de contenir per no punxar-li les rodes.

La Nadine somriu amb una certa malícia i diu que el nostre pla és molt millor, més simbòlic. L’Aimée ens demana si realment n’estem segures, del que estem a punt de fer. Creuem les mirades i totes assentim amb el cap. De dins els maleters dels cotxes en traiem els rotlles de paper de vàter, una bossa amb pinzells i tres llaunes de cola de pintor. Em planto al mig del camí per fer guàrdia, guaito a banda i banda per assegurar-me que no ve ningú i les observo. Abans de sucar el pinzell dins la cola, l’Aimée treu una ampolla de patxaran i en fa un glop llarg. Com si estiguessin en una classe experimental de belles arts clandestina, les dones comencen a encolar el cotxe de dalt a baix.

—C’est plus relaxant que d’aller au spa![40] —exclama la Nadine. Li està agradant tant, això d’empastifar el cotxe, que ens demana si coneixem algú més que mereixi un escarment. L’Aimée acaba d’encolar tot el vidre davanter i el capó del cotxe, i la Margue s’ajup per pastifejar les rodes. La Jeannette és l’única que no ha agafat cap pinzell; està remoguda. Li somric i se m’acosta. Em confessa que té por que la seva filla s’enfadi si mai arriba a saber el que hem fet, i després em demana si penso que estan boges.

—Tornar-se boig en un món de racionalitat perversa per força ha de ser un símptoma de salut. —Li premo la mà perquè sé que no m’entén en català i vull que senti el meu escalf més enllà de les paraules—. No us puc admirar més. Aquest desgraciat pot donar gràcies que només li estiguem destrossant el cotxe —murmuro gairebé per a mi mateixa.

Davant meu, la foscor s’ho empassa tot camí enllà, però al prat que tinc al davant, dues taques blanques s’acosten cap a mi. Són dos cavalls que em miren. Els somriures de totes s’han anat desdibuixant. La Jeannette tremola de fred i de nervis. Tomba el cap per mirar les dones i s’adona que l’Aimée no porta guants. Li demana que se’ls posi, que, si no, ho deixarà tot ple d’empremtes. L’Aimée ve fins a nosaltres i li diu que ja n’hi ha prou de deixar-nos acorralar per la por, que massa en va passar l’Emma, i que ja saben on viu, que la vinguin a buscar, si ho volen. M’emociona fins a la fragilitat la seva abraçada sobtada, sincera. Potser és ridícul, això que estem fent, potser s’espera de nosaltres que continuem callant, però jo aquí hi veig un grup de dones valentes que han decidit trencar el conformisme i passar a l’acció.

—Si no sap que hem estat nosaltres, quin sentit té tot plegat? —demana la Margue, torbada. S’aparta del vehicle i s’eixuga les llàgrimes dels ulls. La Nadine li dona la raó i diu que aquesta entremaliadura no servirà de res, «C’est chatouiller l’ennemi».[41]

Totes fem silenci i ens quedem pansides. El cotxe, completament amarat de cola, brilla impertinent sota la llum esgrogueïda de l’únic fanal que hi ha al carrer. Aquell fulgor m’enrabia perquè em sembla que representa el poder enfotent-se’n de nosaltres, dient-nos que per més que fem no aconseguirem apagar mai la lluentor insolent del pensament masclista enquistat arreu. Ens estem uns segons en silenci, quietes, en una contradicció interna que ens corca per dins, martiritzades pel temor que algú ens descobreixi, emprenyades per si no ens enxampen i el nostre gest es queda massa curt i no acaba servint perquè res canviï.

Com flaixos sonors que m’ennuvolen el pensament, em tornen al cap les paraules que la Iolanda Fortuny em va dir en aquell missatge del dia 7 de gener: «El nom del Ventura és una garantia», «precisament perquè has fet tan bona feina, ara no ens la podem jugar que ens ho tombin si et mantenim a tu com a IP», «necessitem algú sense lligams familiars, amb una entrega total». La felicitat que havia aconseguit aquests dos últims dies aquí, lluny del meu propi dolor, em llisca cos avall i s’escampa per l’asfalt. Em fa l’efecte que la Iolanda és la cola brillant sota la llum del fanal; jo soc el gest estúpid d’un esforç que no em va servir de gaire. També penso en el Dan, i se m’escriu un titular al front: «Ser una dona feminista i heterosexual és refotudament complicat». Què n’hem de fer dels homes que es vanten de ser d’esquerres, que se suposa que són de ment oberta, però que avancen lentament cap a les igualtats, i que renuncien només amb comptagotes als seus privilegis? Ens desesperen, però els desitgem, a vegades ferotgement, i volem alçar relacions i famílies amb ells, malgrat que ens acabin la paciència. Si penso en tots els sacrificis que he fet en la meva maternitat, em sembla evident que em mereixo ser aquí, desconnectada d’ell i del meu fill per uns dies, però no puc desoir una veu ancestral que em retreu que hagi desatès les meves responsabilitats per permetre’m aquest gaudi. Freno les ganes de plorar i m’allunyo de les dones, avergonyida de no poder mantenir l’enteresa. La Margue em ve a trobar i m’abraça. Jo tanco els ulls i em figuro que és la mare qui em sosté; una mare sàvia i sacerdotessa que m’entén profundament i que m’ho perdona tot. Observo el carrer perquè m’adono que fa estona que hem abaixat la guàrdia i que ens l’estem jugant. Els dos cavalls blancs ens observen. Tot d’una, veig que la Jeannette s’acosta cap al cotxe amb determinació, desfà un dels rotlles de paper i comença a prémer-lo contra la xapa encolada del vehicle amb una fúria irrefrenable. Sense dir res, totes anem fins al Mercedes i fem el mateix.

—La grosse merde emballée![42] —exclama la Margue quan el cotxe ha quedat completament blanc. Ens mirem les unes a les altres i ens dediquem un mig somriure de petita victòria agredolça. M’enfilo al capó del cotxe i decoro l’antena amb els cartonets que han sobrat dels rotlles. I aleshores el cos se’m garratiba i m’estremeixo. Apareix una figura entre la negror del fons i camina cap a nosaltres amb repic de passes. Les dones em miren astorades. Trigo uns segons a baixar del vehicle, i quan les vull avisar ja és massa tard per fugir.

—Bon soir…[43] —diu la veu, encara des de la penombra. Per la manera com l’observen, sé que coneixen la persona que acaba d’aparèixer. Les mirades de la Margue, la Nadine i l’Aimée es perden a terra. La Jeannette alça el rictus amb determinació, s’acosta a ella i fa per explicar-se, però la dona desconeguda mou la mà amb un gest que demana silenci. Fa la volta al cotxe mentre nosaltres ens empassem saliva.

—Vous avez oublié de coller le rétroviseur droit.[44]—Ens observa amb el rostre enravenat i els ulls inflats. Alguna cosa en la seva actitud em fa sospitar que ara traurà el telèfon i trucarà a la policia. La tibantor que sura en el silenci és molt desagradable. Busco la mirada de la Jeannette per demanar-li disculpes; no he vigilat prou bé el carrer. I, de sobte, la dona desconeguda gira cua i camina amb passos lents fins a entrar a dins la casa de l’alcalde. Abans que cap de nosaltres digui res, la Jolie agafa un dels pinzells, encola el retrovisor dret i el cobreix amb talls de paper de vàter.

Pugem als cotxes amb un remordiment estrany que ens pesa per dins i ens disposem a marxar. Cap de nosaltres no s’atreveix a exposar en veu alta els dubtes que estic segura que compartim. Sospito que es deu tractar de la dona de l’alcalde, la Camille. Abans han dit el seu nom a casa la Jeannette. La Margue m’ho confirma. No em puc treure de sobre la seva mirada torbada i penetrant. M’ha semblat que era una bomba de rellotgeria a punt d’explotar.

Els cotxes arrenquen i, quan són uns metres enllà de la casa, uns xiscles estripats alerten la Margue, que frena en sec. A punt de topar amb el Land Rover, la Jeannette, que ens segueix, reacciona a temps i també s’atura. L’Aimée observa pel retrovisor del copilot i, esglaiada, ens demana què està fent la Camille. La Nadine, la Jolie i jo ens tombem per mirar l’escena des del vidre posterior.

La Margue i la Jeannette surten dels cotxes respectius just quan la Camille aixeca amb les dues mans un roc enorme i el llança amb fúria contra el Mercedes-Benz del marit. Un estrèpit trenca el silenci i els dos cavalls mouen les cues i renillen espantats. El vidre de la finestra esberlat es desenganxa i cau a terra en un segon espetec. Els cavalls fugen camp enllà. La Camille, petrificada, tanca els ulls i prem els punys encesa en còlera. Ens mirem atònites. La Margue es treu l’abric i fa per col·locar-l’hi damunt les espatlles, però ella corre tremolosa cap al nostre cotxe, obre la porta de darrere, entra i s’asseu al meu costat. La Margue i la Jeannette, desconcertades, també pugen dins els vehicles.

Entre sanglots, la Camille demana a la Margue que arrenqui. En la quietud del vespre, els plors continguts de la dona i el frec de les rodes contra el terra. Li acosto la mà a la desconeguda. Ella em mira de reüll, fa un gest dubitatiu amb els llavis i m’estreny els dits amb força.

Sense dir-nos gaire res, hem entrat altra vegada a casa la Jeannette i ens hem assegut a la taula. Totes coneixen la Camille; algunes anaven a l’escola juntes, però de fa anys amb prou feines intercanvien holes i adeus displicents quan es creuen pels estrets carrers del poble. Per a elles és una coneguda-desconeguda, la cosina política de la Jolie i poc més. La seva presència a casa la Jeannette és dissonant, però s’esforcen a mostrar-se amables. La Jolie m’ha explicat que el fill de la Camille i del Cochon viu a l’estranger i que no hi tenen gaire relació. Li hem demanat si estava bé, i ella ens ha dit que sí i que no tenia ganes de parlar. Cap de nosaltres ha gosat anomenar el Cochon, ni hem fet esment del que acabava de passar. L’Aimée li ha ofert un got de patxaran. La Camille se l’ha begut, avergonyida i dolguda.

La Jeannette està tensa, i no m’estranya. La dona de l’assetjador de la seva filla seu al seu sofà. Me les empesco perquè m’acompanyi a la cuina; la Margue ens segueix. Li demanem disculpes per haver dut la Camille a casa seva. Ens hem quedat tan sobtades quan la dona ha pujat al nostre cotxe i ha suplicat que arrenquéssim, que no hem sabut ben bé com havíem d’actuar. A la Jeannette li fa por que l’Emma aparegui per sorpresa i es pugui sentir incòmoda de trobar-s’hi la dona de l’alcalde. Li proposo que li enviï un missatge a la seva filla, per saber on és i per assegurar-se que no vindrà.

La solitud que sembla arrossegar la Camille i el que ha passat ens ha deixat compungides. La Margue recalca la sort que té de comptar amb elles com a amigues, i confessa que si no fos per l’amistat compartida s’hauria convertit en una dona corsecada. D’ençà de l’accident, té la sensació que cada dia és una còpia desgastada del dia anterior.

—C’est un vieux grognon qui finira par m’enterrer…[45] —li respon la Margue a la Jeannette quan ella li pregunta pel Benoît. La setmana que ve, farà trenta anys que va morir el Mathieu, el marit de la Jeannette. Fa uns dies que la dona es va adonar que ja ha viscut els mateixos anys sola que els anys que van estar casats. Tot d’una la Margue es posa a plorar. Ens explica que el dia de Nadal va discutir amb el Benoît; es van enganxar per alguna tonteria i van dinar emmurriats, cada un en una punta de la taula. A la nit, mentre ella li posava el pijama, un gest del Benoît va trencar el ritual habitual. Ell va fregar-li la cuixa amb la mà i l’hi va prémer lleugerament, com si demanés permís per fer-la anar més cap a l’entrecuix. Diu que se li va fer estrany que el marit volgués sexe… Estaven enfadats i la Margue ni recordava l’última vegada que havien tingut contacte carnal.

La conversa pren un to molt íntim i faig per marxar, per no molestar-les, però em demanen que m’hi quedi.

—La paraplégie a affecté ses érections, mais avec un peu d’aide, il réagit toujours aux stimuli…[46] —explica la Margue, esbossant un somriure.

—Le fusil tire encore —fa broma la Jeannette—. Il y a toujours des combats, alors.[47]

Aquella nit de Nadal, la Margue es va tornar a sentir adolescent, «verge, gairebé». Reconeix que li va agradar sentir-se mínimament desitjada. Però la situació la va contrariar. Hauria volgut estirar-se dins el llit amb el Benoît per sentir la seva escalfor, però no va gosar. Mesos enrere havia estat ella qui l’havia buscat, i ell la va rebutjar.

Les seves paraules em ressonen per dins. Bé podria ser jo qui els parlés del Dan i els confessés a elles aquests mateixos sentiments. No va ser per venjança que la Margue es va frenar; més aviat, perquè la situació la va aclaparar. Igual que ens passa al Dani i a mi, el Benoît i ella s’han acostumat a relacionar-se des dels renecs. La seva tendresa és pragmàtica… Un somriure domèstic, una conversa breu que els reconnecta de tant en tant, un petó a la galta i una passió sexual somorta que no saben com desenterrar.

M’entristeix i alhora em calma saber que ella també és una dona travessada per la culpa. Aquella nit, es va sentir malament per no complaure els desitjos sexuals del Benoît i, sobretot, per negar el seu propi desig. Van acabar discutint i la conversa va davallar en una honestedat profunda que feria més que si s’haguessin esbroncat a crits. El Benoît li va dir que no la veia feliç i que tenia la sensació que, malgrat que es va quedar a casa el dia de l’accident, també ella s’havia estampat contra aquell mur. També li va dir que moltes vegades ha pensat que hauria estat millor morir-se perquè sent que estar viu és una condemna per a la seva dona. Aquella nit de Nadal, la Margue va somiar que el Benoît es moria i, tal com ell havia predit, es va sentir trista però terriblement alleujada.

La Jeannette li ofereix un mocador perquè aturi les llàgrimes i, per consolar-la, li explica que quan el Mathieu estava terminal, ella també va desitjar secretament que morís. Estava esgotada de fer viatges de casa a l’hospital, de cuidar-lo a ell, que era com una criatura sense ànima, i a l’Emma, que era una nena que no entenia res del que passava i que pagava amb la seva mare la ràbia de tenir un pare malalt i absent. La Jeannette també es va sentir cruel per haver gosat pensar que el dia que el seu marit es morís tot es calmaria.

La Jolie irromp a la cuina i em demana si la convidaria a un cigarret. Al jardí de la casa, s’asseu al pedrís i fa les primeres pipades amb la mirada perduda. Està enfurrunyada i superada per la situació. Amb desfici, s’arrenca repelons dels dits amb la boca mentre murmura que tant de bo tot el que ha passat serveixi perquè la Camille obri els ulls d’una vegada i deixi el Cochon. Les dues dones tenen una relació cordial, però distant; són parentes llunyanes que es veuen amb prou feines un parell de vegades l’any. El seu cosí sempre ha estat un mala peça, i mai s’hi ha avingut gaire. Quan va començar a festejar amb la Camille, la Jolie ja va predir que la cosa aniria pel pedregar. Durant el dinar d’aniversari dels divuit anys del fill del Cochon i la Camille, mentre menjaven les postres, ell la va ridiculitzar davant de tota la família. La Camille s’havia enfaristolat explicant un acudit i, tan bon punt va acabar, el Cochon li va dir que no tenia cap mena de gràcia, que el rostit li havia quedat prou bo i que no ho espatllés amb els seus acudits passats de moda. Ella es va alçar, plorosa, i es va tancar a la seva habitació. Amb l’excusa que anava al lavabo, la Jolie la va anar a veure. Tenia els ulls botits i un cúter a les mans, que ella va aconseguir arrabassar-li després d’estona de xerrar-hi per asserenar-la. No van parlar mai més d’aquell incident, però les alarmes es van tornar a encendre, un parell d’anys després, en una ocasió en què la Jolie els va visitar a casa d’improvís, per regalar-los una aspiradora que ella ja no feia servir i per la qual la Camille havia mostrat interès. El cosí li va obrir la porta i, quan la va petonejar, ella va haver-se d’apartar perquè feia un tuf d’alcohol que tombava. La Camille va sortir del lavabo per rebre-la, arreglant-se els cabells, maldant per dibuixar un somriure a la boca encarcarada, i amb una capa exagerada de maquillatge sota l’ull que no amagava el vermell intens d’un cop acabat de rebre. Pel que diu la Jolie, la Camille és una dona forta que viu amb la valentia colgada al fons de l’esperit de tantes vegades que el Cochon li ha minat la confiança; una dona que ha decidit viure tancada a la presó de la seva relació, perquè té por que el món li caigui a sobre si es divorcia.

—… Mais une prison n’en est pas moins une prison même si l’on sait comment en sortir et si l’on n’ose pas le faire[48] —conclou la Jolie mentre apaga el cigarret i sospira. Em pregunto en quines presons estic tancada sense adonar-me’n.

Aparto la cortina de la finestra del menjador i observo el caminar compungit de la Camille fins que la perdo de vista al tombant de la cantonada.

—Se’n va sola a casa? —demano a la Margue.

—Ha insistit que no calia que l’acompanyéssim.

Corro fins a atrapar-la. «Je viens avec vous»,[49] li dic entre ofecs. Ella m’estreny la mà i caminem juntes en silenci un bon tram. De sobte, el so del seu mòbil ens sobresalta. Triga uns segons a treure’l de la bossa. Em fa l’efecte que sap qui li telefona i que intueix que la conversa serà tensa. Em demana si estic casada i em diu que espera que hagi tingut més bon ull que ella a triar marit. També em pregunta si em sento culpable per haver empastifat el cotxe de cola. Faig que sí amb el cap perquè em sento malament per ella, no pel marit. I abans de despenjar la trucada, que sona insistent, em diu que ara em donarà uns quants motius per alleugerir el meu malestar. Des de l’altra banda del telèfon, la veu greu i els crits irats del Cochon omplen el carrer com si fos un animal engabiat al qual acabéssim d’obrir-li la porta. Sense ni tan sols saludar-la, l’home brama renegant i li explica que algú li ha destrossat el cotxe. Em sorprèn l’enteresa amb què la Camille entoma el tarannà violent de l’home. Plantada al mig de la carretera, aguanta l’aparell a la mà com si fos una bola de foc incandescent que no li provoqués cap mena de dolor. Es fa la lirona i es mostra impassible. Em suposo que el Cochon li ha fet creure tantes vegades que era una beneita, que no li costa gens d’assumir-ne el rol. Amb una veu esprimatxada i forçadament dèbil es fa la sorpresa i li demana què ha passat. Per un moment em costa d’entendre de què parlen i, malgrat que a ell només li sento la veu, és com si veiés el seu ego rebullint-li les entranyes fins a rebentar-li la bufeta del fel. Li retreu a la dona que hagi sortit de casa, perquè si no s’hagués mogut segurament hauria pogut sentir alguna cosa o veure els culpables i ara els podrien denunciar. Ella es disculpa, però la seva mirada, clavada a l’asfalt, va carregada de menyspreu. Amb molta enteresa, la Camille li explica que ha quedat amb unes amigues. El Cochon esclafeix a riure i li diu que no la creu i que no gosi mentir-li. Amb una ironia ofensiva li pregunta qui són aquestes amigues. La Camille li respon que ell no les coneix i aleshores tapa el micròfon del telèfon i murmura: «Et moi, non plus».[50] De sobte, l’ultratge del cotxe ja no sembla important per al marit, que ara s’ha obsessionat a saber si la seva dona s’està follant algú. Es fa un silenci tens a l’altra banda del telèfon. Em fa patir que l’home vingui a trobar-nos i s’emporti la Camille estirant-la pels cabells. Des de l’altaveu de l’aparell, sentim els seus passos baixant unes escales i una porta que s’obre. També se sent un bip-bip. Segurament el Cochon ha anat fins al carrer i ha obert el cotxe amb les claus. Se senten uns cops; potser està etzibant cops de peu al vehicle.

—Je vais chez Lefebvre tout de suite![51] —sentim que crida enfollit.

—Non seulement Lefebvre te déteste, mais aussi les écologistes, et ceux de l’opposition, et Céline, et Marcus… Dans cette ville, n’importe quel loup peut ressembler à un agneau, mon amour.[52]

El marit fa un silenci llarg. La Camille força un to de dolçor i diu que ja està arribant a casa i que ara l’ajudarà a netejar el cotxe, que val més que ningú en sàpiga res, de l’incident, que aviat començarà la campanya electoral i no li convé aixecar polseguera.

Quan penja la trucada es queda absorta, com si la seva ànima fos un gerro acabat de trencar i no gosés moure’s perquè no se li clavessin els cristalls a la carn. L’abraço, però ella es desfà de mi; em diu que està bé i s’acomiada. Me la crec, però no puc evitar sentir que l’estic deixant tornar sola a la gola del llop. Caminem en direccions oposades. De sobte ja no sento les seves passes, només les meves, i em sembla que cada pas que faig ressona com una pregunta sense resposta. Em fa por que si el Cochon s’assabenta del que ha passat, la mati. Em fa por que, malgrat no saber-ho mai, la mati per la masculina necessitat de pagar la ràbia amb algú. Em fa por que la mati si ella gosa divorciar-se.

Ha parat de nevar i la realitat se’m fa estranya. La imatge de la Camille llançant el roc contra el cotxe del marit és un fotograma encallat dins el meu cap. Em pregunto si deixar la feina al laboratori ha estat tirar una pedra contra mi mateixa. Potser m’ho hauria de pensar millor: l’estabilitat del sector públic, els companys i companyes, els projectes, les il·lusions, tota la feina feta… Quedar-me al laboratori per comoditat malgrat el mal tracte rebut o travessar la por i veure què hi ha més enllà del que ara albiro? De sobte tinc ganes de tornar a la meva vida, com si els dies en aquest poble només haguessin estat un parèntesi que ara em sembla allargassat. Agafo el mòbil amb la intenció de trucar al Dan, però em quedo uns segons mirant la fotografia que tinc al fons de la pantalla: la meva família de tres, l’estiu passat a Gerri de la Sal. Un enyor urgent se m’encén a la boca de l’estómac. Tinc la ferma sensació que el meu matrimoni descarrilarà si no torno i n’agafo les regnes. Inicio una videotrucada amb el Dan amb el desig d’enxampar el Quim encara despert, per poder parlar amb tots dos, però la connexió no funciona. Faig una trucada de veu i em salta el contestador. Potser pel contrast del que acabo de viure amb el Cochon, la veu del Dan em sembla nova i suggeridora i em venen ganes de tornar-me a enamorar d’un marit que s’ha convertit en un desconegut. Li deixo una nota de veu:

«Amor… Us enyoro. He sigut massa dura amb mi mateixa i amb vosaltres dos. M’ha encegat la proximitat dels problemes, i no hi he sabut posar distància. Suposo que per això he necessitat fugir, per veure de lluny tot el que hem construït. No sé ben bé què és el que grinyola entre nosaltres, però estic convençuda que podem arreglar-ho. A vegades soc ben idiota, ho sé. L’obsessió per la feina, per aconseguir el maleït càrrec, m’ha fet oblidar tot el que tinc i no sé valorar. M’estic posant en pau amb aquesta derrota laboral, i agafant forces per començar de nou allà on sigui que la vida em vulgui portar. Si és al vostre costat, em veig amb cor de tot. T’estimo, amor, i si tu també m’estimes, ens aixecarem una altra vegada. Torno demà. Truca’m, que necessito que em diguis que va tot bé».

El Dan està en línia. Però no em contesta. Tinc por. Molta por, però ja no sé ni de què.

4

Les dones no tornen i el Benoît no calla. M’ha demanat que li preparés una camamilla i que el portés a la porxada per veure com queia la neu. Fa ben bé una hora que som aquí. Les seves paraules m’embafen i deixo d’escoltar-lo, perquè em sembla que dins el cap hi tinc un televisor encès; un programa de debats amb tertulians enfurismats que parlen de mi, escridassant-se vehements:

—Com pot mostrar aquesta placidesa, un home que fa unes hores ha assegurat que es vol morir?

—Ajudar a morir és matar, i matar és un crim.

—La qüestió és: per què l’hi demana ara, després d’onze anys?

—El més pervers és que ni tan sols l’hi ha explicat a la seva dona.

—Com s’ho fa un paraplègic que vol suïcidar-se?

—La Clara, la filla de l’Abel, l’anirà a visitar si el tanquen a la presó?

—Per què hauria de fer-li aquest favor? L’Abel no li deu res, al Benoît.

—Realment es vol morir, o només l’hi ha proposat a l’Abel per divertir-se i saber fins on és capaç d’arribar?

—Com se suposa que l’ha de matar? Amb què?

—No el matarà. És un covard.

—El pare. Pedalejar.

—Diu que no ho vol fer, que no ho farà, però no marxa de la casa.

—La culpa és d’ell, que va venir fins a França malgrat que l’instint ja li deia que tot seria incòmode.

Em miro el Benoît i tot d’una m’adono que, mentre parla, la cella dreta se li arqueja i se li infla un dels narius.

—Em recordes el meu pare —murmuro com si hagués ressuscitat i el veiés allà, assegut a la cadira de rodes del Benoît.

—Segur que era un bon home, el teu pare.

—Un monstre.

—Em sap greu abusar de la teva confiança, Abel, però hi ha una cosa que voldria fer abans de morir. És molt important per a mi. Pots portar-me fins a l’ermita?

Definitivament m’està prenent el pèl. És una tortura deliberada, un càstig. No n’ha tingut prou amb deixar-me anar una bomba, que ara em dispara per fer-me encara més mal. Sap que no condueixo i em demana que el porti fins a l’ermita.

—Abans ja t’he deixat clara la resposta. No t’ajudaré a morir, Benoît. Ara quan tornin les dones, li demanaré a la Lena que agafem el cotxe i fotrem el camp d’aquí. No sé per què m’ho has demanat a mi, i no ho vull saber, però hauràs de buscar-te algú altre.

—Ara el que vull saber és si ets capaç de superar la teva por per portar-me amb cotxe a l’ermita. És un camí de terra, amb pocs revolts. Un trajecte curt. Deu minuts, a tot estirar. Et diria d’anar-hi caminant, però tinc les cames cansades de la mitja marató que vaig fer ahir.

Somriu, foteta i encantador i tant li fa que a mi res d’ell no em faci gràcia.

—Has vist que precioses que estan les roses? —M’assenyala un roser imponent d’un vermell encès que hi ha a la vora nostra—. Talla’n dues o tres, que les posarem a la gerreta de vidre de l’ermita, i tornarem a venir cap aquí.

—No sé a què jugues. Però no fa gràcia, Benoît.

—És clar que no fa gràcia. És molt seriós, això que et dic. De fet, em sap greu que t’ho prenguis tan a la lleugera. Ja t’ho he dit aquest matí: m’he fet vell, i ara ja només parlo amb el cor a la mà.

El seu cos esguerrat m’acusa. És un malson que em persegueix. Una ira sobtada em puja de l’estómac. Alço el braç com si fos una bèstia temible que pogués clavar-li les urpes al crani per travessar-li el cervell i fer-lo callar.

—Calma’t, amic. Aguanta’t la ràbia i les ganes de matar-me, que primer hem de portar les roses a la creu.

—No ho faré, Benoît. Em sents? No faré res per tu! —crido enfollit, i en els seus ulls hi veig els del pare, i em sento fràgil i tan ridícul com quan era un nen i el pare es burlava de mi.

Aturo el cotxe davant el tancat de fusta que envolta l’ermita, i amb les mans tremoloses m’aferro al volant com si en lloc d’un cotxe estigués pilotant un avió i hagués aconseguit fer un aterratge d’emergència just quan estàvem a punt d’estavellar-nos. Miro de reüll el Benoît, assegut al meu costat. Per què finalment he acceptat si no volia fer-ho? Com dimonis aconsegueix de mi tot el que desitja? Sento unes ganes terribles de prémer el braç del gavatx fins a tallar-li la circulació de la sang, per fer-li mal a ell, però també per alliberar l’adrenalina que em sembla que em brollarà pels ulls. Estic electrificat per dins, revifat com feia mesos, anys o segles que no em sentia, i la meva realitat contrasta amb la de l’home que em fa de copilot i que m’ha assegurat que vol morir-se. Estic íntimament feliç, eufòric, però em retinc de celebrar-ho per orgull, perquè no vull demostrar-li al Benoît que tenia raó.

Durant tot el trajecte fins a l’ermita, he tingut la sensació que qui anava dins el cotxe amb mi era el meu pare. Ell i el Benoît són dos homes ben diferents, però tots dos suposen una amenaça per al meu caràcter dòcil. El pare, malgrat estar mort, continua tenint la capacitat d’intimidar-me. De fet, mentre pujàvem la muntanya fins aquí, els nervis m’han fet delirar i he arribat a pensar que el pare havia posseït el cos del Benoît i era ell qui pilotava la tortura a la qual m’ha sotmès aquests dies. L’autoritarisme del pare era més brusc i barroer, el del Benoît és més sibil·lí, però el respecte temorós que sento pel gavatx és el mateix que sentia pel pare. Quan he arrencat el cotxe i l’he tret del garatge, he vist la bicicleta de la Margue. M’ha tornat el record de la bicicleta Rabasa Derbi que un dia de l’any setanta-u va aparèixer a casa, quan jo era petit. Una família d’estrangers se l’havien descuidat al restaurant d’un amic de la nostra família i, després de mesos a la intempèrie, l’amo ens la va acabar regalant. Estava rovellada, però encara conservava trossos d’un radiant lacat blau elèctric. Temps enrere, jo li havia demanat al pare que me’n compressin una, però ell s’hi havia negat, no tant perquè fos un objecte car, que ho era, sinó perquè d’entrada ell sempre tenia un no per resposta tant per als desitjos de la mare com per als meus. Allò em va encendre un rancor terrible cap a ell, i quan va arribar a casa i em va donar la bicicleta amb una actitud més freda que el radiador d’un pobre, em vaig fer el desmenjat. Aquella va ser la meva manera de venjar-me, d’imposar-me. Em feia il·lusió tenir una bicicleta, però alhora sentia un pànic terrible de fer-la servir perquè sabia que el pare es riuria de mi. «Tant dir que en volies una i ara fas aquesta cara de pomes agres? Desagraït! Ho he fet per tu, perquè puguis venir a ajudar-me al camp sense cansar-te. I així m’ho pagues?», va bramar el pare, dolgut i exaltat. «Fes el fotut favor de pujar-hi ara mateix i demostra’m que no ets un marieta! O resulta que et fa por un tros de ferralla?». Ja fosquejava quan, amb els dos genolls pelats i rascades al colze i a la cuixa, vaig aconseguir recórrer uns quants metres sense estampar-me. Recordo haver aguantat els seus crits i les seves humiliacions des d’havent dinat, quan va sotmetre’m a un entrenament espartà perquè aprengués a anar-hi. Cada vegada que queia, m’havia d’aguantar unes ganes rabioses de pegar-li, de prémer-li el braç com ara ho volia fer amb el Benoît, de tirar-li una pedra al cap. Finalment, vaig pedalejar satisfet i orgullós entre els pomers i vaig retenir el plor de felicitat que sentia d’haver-ho aconseguit, perquè l’últim que volia era que el pare s’atribuís aquella victòria; perquè el pare no es mereixia res. Mai, des d’aleshores, vaig permetre que em veiés feliç dalt la Rabasa Derbi; per a ell sempre tenia a punt la cara de pomes agres. Vaig poder fugir de la infància, però no d’aquell hermetisme al qual el pare em va condemnar.

Fa massa minuts que el Benoît no diu res, i això m’espanta més que no pas quan parla. Em desconcerta. Si els sentiments fossin planers com els camps de blat, potser podria destriar el gra de la palla i entendre exactament què em passa, però més aviat són un bagul de mals endreços, i quan faig per trobar-hi l’ètica, acabo amb la ràbia i la por entortolligades a les mans. Per què el tractava tan bé, al pare, malgrat que em semblava un desconegut que mai em va donar amor? Per què no em vaig atrevir a plantar-li cara? Per què a ell li vaig prémer la mà fins que va deixar de respirar i, en canvi, quan la Teresa estava terminal havia de fer esforços terribles per estar-me assegut al seu costat? A vegades he pensat que, si vaig voler ser present durant la mort del pare, va ser només perquè la vida no em jugués una mala passada, per no fer-me falses esperances, per poder posar-li el dit a sota el nas i comprovar que ja no respirava, com un senyal inequívoc que, per fi, me n’havia deslliurat. Maleeixo que em convertissis en un mediocre que no sap tractar amb delicadesa les persones bondadoses i, tanmateix, sempre busca complaure els cretins com tu, o com aquest home que seu al meu costat.

Una satisfacció torbadora humiteja els ulls del Benoît.

—Ho veus, com m’havies de fer cas? Sabia que ho aconseguiries. Amb mi vas deixar de conduir, i amb mi has tornat a fer-ho. Molt bé, imbècil! —murmura buscant-me la mirada—. La Margue estarà orgullosa de tu.

Soterrat en les seves paraules, endevino un permís que no sé ben bé com interpretar. Per primera vegada en tot el dia, tinc la ferma sensació que el Benoît està realment convençut que vol deixar de viure, que prepara el terreny per a la seva absència i que m’està obrint una porta perquè hi entri. Ara que el miro de tan a prop, se’m fa evident la necessitat d’aquest home de fer les paus amb la vida. En algun punt recòndit de les seves ninetes, hi veig el punt final; una espurna de mort.

—Per què m’ho has demanat a mi, Benoît?

—Perquè estimes la Margue tant com jo.

Callo. Em fa l’efecte que acaben de descarregar un menhir descomunal damunt la meva esquena.

—Ho sento, Benoît. No ho puc fer. No puc.

—No has de fer res. La meva mort serà meva. Soc jo qui morirà. Només vull que t’estiguis al meu costat i m’encoratgis a tirar endavant si la voluntat em trontolla. Vull que m’ajudis a vèncer la por com ara he fet jo amb tu. I quan m’hagi mort, si la Margue et necessita, m’agradaria que et quedessis a casa per fer-li costat. Cada dia que jo visc, la Margue deixa de fer-ho. És forta, ja ho saps. I s’esforça per fer veure que està be, però…

Deixa anar un sanglot agut i es posa les mans a la cara. El monyó de la mà esquerra amb prou feines li tapa l’ull, i puc veure como se li nega de llàgrimes. La mort. La vaig veure i la vaig assumir segons abans que xoquéssim contra aquell mur. Vaig pitjar el fre, però era massa tard. En aquells instants fugaços durant els quals s’estava decidint el meu destí, em va aparèixer la imatge de la meva filla petita dalt un gronxador que em deia: «Més amunt papa, vull volar més amunt». El negre de la nit. El record de la Teresa. El Benoît, que, de tan begut com anava, mig dormia al seient del costat. El cotxe derrapant. Ja està. Aquí s’acaba tot, vaig pensar. I vaig assumir el final, com ara l’afronta el Benoît. Quan vam xocar, em va semblar que érem en una altra dimensió on tot anava molt de pressa i alhora a càmera lenta. Després d’un silenci molt llarg i d’uns minuts que no pertanyien a cap temps, un res profund i calmós em va abduir. Creia que havia traspassat i recordo que vaig sentir-me alliberat, perquè ja res no depenia de mi, ni del que pogués fer. Has mort; ja està. Però després vaig notar-me la cara inundada d’alguna cosa que no podia reconèixer i se’m va fer estrany percebre-ho malgrat haver deixat de viure. Vaig resseguir amb la llengua el líquid que m’empastifava les dents, i va ser aleshores que vaig saber que estava viu. Sang salada. Vaig pensar en els nostres ancestres que habitaven el mar abans de conquerir la terra. Quan vaig obrir els ulls, vaig veure’m els peus. El fum que sortia del motor em va semblar la boira dalt d’un cim nevat. Vaig trigar a adonar-me que estàvem cap per avall. L’ambulància i el cos del Benoît atrapat entre la ferralla del morro davanter. No duia el cinturó. Jo no havia mort, però ell no respirava. La culpa d’estar viu, com un cuc metàl·lic rosegant-me el cervell.

Em miro l’ermita, tan celestial, davant nostre. Em miro el Benoît. De sobte cauen totes les seves caretes i el veig tan vulnerable que sento més pudor que si s’hagués quedat nu.

—… La Margue plora de nit des de fa massa temps. Seria més fàcil que carregués amb el meu cos mort amunt i avall damunt l’esquena que no pas aguantar-me com m’aguanta ara. —Desfà les mans de la cara, però no gosa mirar-me—. No vull que la meva dona ompli la meva vida buidant la seva. El poc temps que em queda és una condemna per a ella.

Ara sí que alça el cap i m’aguanta la mirada. Em demana que m’adoni del que ha passat avui: la Margue ens ha deixat sols perquè parléssim, però sobretot perquè necessita temps per tornar a sentir-se viva.

La incomoditat és tan densa que podria mossegar-la. Es fa un silenci llarg.

—Tinc una malaltia terminal. Ella no ho sap, perquè li vaig prohibir que entrés a l’última visita amb el doctor Rosseau —em confessa, amb la mirada clavada al vidre davanter—. Et vaig demanar que vinguessis perquè soc a les portes de l’infern. I perquè soc massa orgullós per concedir-li a la vida el dret de decidir per mi quan em toca marxar d’aquesta festa.

Tanco els ulls com si clogués dues finestres per guarir-me d’un mal en la foscor d’una cambra. Quan els torno a obrir, el Benoît m’assenyala una verge que hi ha col·locada al sot d’una creu de pedra, a la dreta de l’ermita.

—Allà hi ha enterrada la meva mare. Tinc ganes de parlar-hi. M’hi pots acostar, si us plau?

En l’ambient hi sura una placidesa espiritual, un silenci melancòlic. Tinc la sensació que tot el que m’envolta espera de mi una resposta. «Què faràs?», em demanen la soledat de la muntanya, els arbres enigmàtics, la neu que cau sense treva, l’herba glaçada i l’ermita tan impertorbable. Una sensació d’irrealitat m’estaborneix el pensament. Realment soc aquí, davant d’aquesta ermita, o estic assegut al sofà de casa la Margue i tot plegat és només una narració del Benoît que m’ha transportat mentalment fins a aquest paisatge? No és fins que em pessigo la mà, que fondejo a la realitat com un vaixell desorientat i sense rumb.

Empenyo la cadira del Benoît fins davant la tomba de la seva mare. Trec les flors resseques del vaset de vidre, hi col·loco les tres roses que el Benoît m’ha fet tallar del jardí i el deixo sol.

Dins l’ermita hi ha una humitat infecciosa i una llum pàl·lida que convida al deliri. És un espai petit i desastrat, amb tres bancs que, a tot estirar, podrien acollir una desena de feligresos. Deu fer temps que ningú s’ocupa del manteniment perquè a les parets hi ha regalims d’antigues pluges, trossos de pintura que salten, bigues corcades i femtes diminutes d’animals a terra.

M’ajupo davant l’altar com un pregadeu, tan quiet, tan empal·lidit pels dubtes, que gairebé em camuflo amb el blanc de les parets. Miro Crist a la creu com qui va a buscar consol d’algú de qui sempre ha renegat. De cop, m’adono que la creu està torta i tot plegat em sembla encara més absurd.

—No ets Crist totpoderós? Doncs redreça’t la creu, que així no tens cap mena d’autoritat. Què pensaran els feligresos?

He parlat en veu alta, sense esperar resposta. Faig per sortir d’aquell lloc on no pertanyo, conscient que entrar a l’església ha estat un acte irracional, estúpid. Què hi ha de trobar, en una església, algú com jo?

—On vas? —diu una veu.

Em quedo un moment immòbil, glaçat. Em giro, a poc a poc, i torno a acostar-me a la creu. Em sento tan allunyat de mi que ja ni reconec els meus actes. Miro la imatge, que continua quieta, muda… I torta. T’han fet una pregunta, Abel. Respon alguna cosa.

—Me’n torno a casa. Vull dir a casa del Benoît i la Margue. El Benoît és… aquell home que hi ha a fora. Està preparat per deixar de viure. Jo no em creia res de tot el que m’ha explicat, però fa un moment m’ha parlat d’una manera que… L’hi he vist als ulls. Ell i jo vam tenir un accident, fa molts anys…

Veig la boca de Crist que es mou. Em premo el crani amb força i me’l colpejo.

—Soc Crist. Ho sé tot.

M’autodiagnostico esquizofrènia. M’acabaran tancant. No hi ha ningú, aquí. Amb qui parles, estúpid? Deixo de sostenir el meu cos i caic de genolls. La humitat del terra és una bufetada de realitat contra la meva galta.

—El Benoît potser s’hauria d’haver mort, aquell dia. Però no devia ser la seva hora. Oi que ho diuen, això? «Encara no era la seva hora». —Alço el cap i em miro el Crist—. Qui ho decideix, això? Qui decideix quina és l’hora de cadascú? Ho decideixes tu? Ho decideix el teu pare, Déu omnipotent? No, és clar que no. Ni tan sols els creients pensen que el destí de les persones estigui a les teves mans. Per tant… encara menys hauria d’estar a les meves. No trobes? En tot cas, aquell dia algú va decidir que el Benoît no havia de morir.

—Vas ser tu qui el va salvar.

Em miro fixament el Crist, com si realment hagués parlat. I ja m’és igual si tot és un desvari. Parlo perquè he callat massa i necessito que algú m’assenyali el destí, que em mani per poder obeir.

—No, jo… estava borratxo.

—Però, malgrat tot, vas reduir la velocitat quan vas veure el mur davant vostre…

—No soc una bona persona.

—Potser no. O potser sí, però vas pitjar el fre a temps i vas evitar una tragèdia irreparable.

—Sí. No. No ho sé. Suposo que d’alguna manera sí que li vaig salvar la vida. És el que hauria fet qualsevol, no? Però, si fos així, no és injust que ara em demani a mi que l’ajudi a morir? No en soc capaç, però tampoc puc negar-m’hi amb rotunditat. Què he de fer?

—Què creus tu que has de fer?

—No li vull fer mal. I ell diu que només vol que l’acompanyi en el traspàs, que miri de prop la seva mort. Fer el mal per fer el bé. Això està bé? És un cretí, però em sembla que l’entenc. Trobo valent que vulgui morir-se. A vegades, viure pesa més que la teva creu. Jo només busco la lleugeresa. I em sembla que ell també. Què he de fer?

La pregunta ressona dins l’ermita amb un eco allargassat: «Què he de fer?». La figura de Crist em mira de fit a fit amb la seva expressió solemne… i el seu silenci impertorbable i angoixant.

Els eixugavidres es mouen frenètics espolsant les volves de neu. Em noto el cos buit, com si algú m’hagués xuclat la voluntat i l’ànima. De sobte, a mig camí del poble, sense pensar-m’ho, faig un cop de volant i aturo el cotxe al costat d’un revolt. Em descordo el cinturó i em miro el Benoît fixament.

—D’acord —li dic. La respiració se li encalla com si l’estiguessin apuntant amb un fusell. La pell se li eriça. M’ha empès perquè arribés a aquesta conclusió, i ara que el seu desig es fa real, li veig la por als ulls per primera vegada—. Quan vols…?

—Demà… Abans que la Margue es llevi. —Sospira i deixa que la mirada li caigui fins als peus—. Vine a les sis a la meva habitació. Ho tinc tot preparat. Serà ràpid, em sembla.

Avancem en silenci tot el que queda de camí. El Benoît es mira el paisatge que va quedant enrere amb els ulls esbatanats, conscient que si tot surt com ell vol, no tornarà a veure mai més aquells arbres, aquell camí.

Quan arribem a la casa, els fars del cotxe il·luminen una figura masculina aturada davant la porta. El Benoît em demana que li abaixi la finestreta i un noi s’acosta al vehicle. Fan una encaixada. Me’l presenta; es diu Kamal. El nano es disculpa per haver aparegut avui sense avisar. Diu que havia de passar demà a descarregar la llenya, però que la seva mare no està fina i li aniria millor fer-ho ara. El Benoît li explica que ens hem aturat al poble a comprar flausona, unes postres típiques de la zona que vol que tasti, i el convida a sopar.

El cor em batega al ritme d’un compte enrere macabre. Cada minut que passa, som més a prop de l’hora decisiva.

5

Els seus ulls negre escarabat em miren tan fixament que em sembla que se m’eriça l’espinada. S’alça del sofà i se m’apropa. Recordo la conversa que vam tenir amb la Margue el matí que vam anar a donar menjar a les gallines, i suposo que es tracta del Kamal. Té uns cabells brillants i vigorosos que s’ondulen com serpents i m’atreuen tant que el menjador es desenfoca. El Benoît me’l presenta i, quan ens fem dos petons tímids galta a galta, m’enrojolo sobtadament. Ell somriu i em diu alguna cosa que no acabo d’entendre perquè m’he distret escoltant la melodia amable del seu parlar. Em venen ganes d’abraçar-li la veu, tan profunda i protectora. El mòbil em vibra a les mans. Obro el missatge del Dan que m’acabava d’arribar. A mig llegir-lo, l’ànima se’m glaça. La cara del Kamal es torna preocupada. Estic garratibada al seu davant, incapaç d’acabar d’ajuntar les lletres del missatge, amb un somriure amable incrustat a la cara.

—Ça va?[53] —em demana el noi.

Em disculpo i surto esperitada cap a la porxada. Amb el cor esvalotat torno a llegir el missatge amb tota la concentració de la qual soc capaç: «M’encanta que m’enviïs aquestes fotos. Estàs tan sexi! M’ho he pogut arreglar. Acabo de deixar el nen amb la meva mare, se’l queda tota la nit, i el portarà al matí a l’escola. La meva dona no torna fins demà. Vens a dormir? Necessito veure’t».

El llegeixo tres vegades. I ho processo tot al ralentí. Follaran al nostre llit? És el primer que penso. Ni tan sols m’havia passat pel cap que el Dan pogués tenir una amant. Alço la mirada cap al bosc i em sembla veure una estampida de preguntes que corren endimoniades cap a mi fins que m’entren pel pit i em surten per l’esquena. El meu cos implosiona i se’m desmembra com si fos la matèria primera que dona vida a la creació d’un nou univers fosc i mancat de tot sentit. La meva vida amb el Dan s’escampa per l’espai i flota al meu voltant sense gravetat. L’esòfag em crema; sembla que m’acabi d’empassar una glopada d’àcid que m’està provocant una hemorràgia interna. Tinc l’impuls de contestar-li que si vol assegurar-se el clau d’aquesta nit, val més que li enviï el missatge a qui correspon, però deixo el mòbil damunt la taula de la porxada i clavo la mirada a la soca del primer arbre. Quant fa que això està passant? Qui és ella? El tronc de l’arbre es torna un cos de dona i hi dibuixo cares femenines a l’atzar. Rosses, pèl-roges, negres, nassos petits i ulls burletes, orelles, pigues, pits preciosos i turgents… Com es diu? Podria ser qualsevol. On s’han conegut? Com folla, el Dan, amb ella? És més tendre que amb mi o més salvatge? Segur que ella li ha deixat fer el sexe anal que jo sempre rebutjo. La gelosia em fueteja l’espinada.

Em sento una vella ressecada, un llibre descatalogat. Penso en la Sam. El meu úter buit. Em palpo el cos, i el començo a detestar. Han dormit junts? Quantes vegades m’ha mentit per veure’s amb ella i amb quines excuses? Minuts després de parlar amb mi, el Dan li escriu des de la feina dient-li que es mor per veure-la? Per què jo no soc ella? Segur que estan enamorats. I si ho estan, ja està tot perdut per a mi. Em premo les cuixes i faig per deixar sortir la fúria que em bombolleja per dins, però em sorprèn una tèbia curiositat que em fa palpitar el baix ventre. Me’ls imagino allà, follant davant meu, al mig del bosc. Dues bèsties desitjant-se irremeiablement, entregades a una passió que envejo. Per què em sembla bonica la imatge si em fa tant de mal? Tinc moltes ganes de plorar i de córrer cap a ells per colpejar l’esquena del Dan i insultar-lo, però no em puc moure, ni puc cridar. Em torna Belfast al cap. Aquella experiència que no vaig poder viure. L’alegria de saber que m’havien donat la beca i la manera com vaig empassar-me la il·lusió a contracor el dia que vaig escriure comunicant que desestimava l’oferta. Vaig renunciar-hi per tu, Dan. I ara que em permeto estar quatre dies fora, tu encolomes el Quim amb la teva mare per follar-te una altra tia? Si això era un campi qui pugui, m’ho podries haver dit i jo també hauria corregut a buscar el meu gaudi. L’hi has explicat, a ella, que hem perdut un fill? Has plorat davant seu fins a treure tota la tristesa que a mi no m’has mostrat? T’ha follat per consolar-te?

M’imagino que el missatge del Dan no m’ha arribat per error, que no és ell qui l’ha enviat, sinó algú que no té cara, que, des de l’altra banda d’algun telèfon, m’està dient a mi que em desitja. «Necessito veure’t», em diu una veu que no és cap veu. M’estremeixo i encreuo les cames amb un pudor adolescent i impúdic. Estic estranyament excitada. On és la mà que ha de prémer la meva cuixa? On són els llavis que es volen confondre amb els meus? Follaran al nostre llit. Voldria que fos demà i anar a casa per enfonsar els narius als llençols cercant el rastre del seu plaer… Donaria el que fos per sentir el que sentiran ells dos aquesta nit. Vull escopir a la cara del Dan. A la boca del Dan. Vull que s’empassi la meva saliva amb gust d’àcid metàl·lic. Vull obrir la porta de l’habitació, apartar-la a ella i, quan el meu marit estigui foll de desig per l’altra, que em penetri a mi amb la passió amb què entrarà dins el cos de la desconeguda. Vull agafar-lo dels canells i cavalcar-lo per enterrar la dona tediosa que massa dies ha rebutjat el sexe per mandra. Vull arrencar-me la depressió de dins, tapar-li els ulls al meu marit i fer-li una mamada còsmica que el faci estremir d’un plaer insòlit fins que torni a obrir-los i s’adoni que hi ha una part de mi que no coneix. No. No vull fer-li cap mamada. No s’ho mereix. El que vull és que em desitgi amb el desfici amb què la desitja a ella, que em llepi com la llepa a ella, que em mengi el cony com fa temps que no ho fa, fins que se li adormi la llengua, per ser jo, i no ella, i no ell, qui tingui l’orgasme que em pertoca.

Els millors moments de la nostra relació es passegen pel bosc, davant meu, com esperits hologràfics que s’amaguen entre els arbres: aquella vegada que vam follar furtivament al lavabo d’un pàrquing, les meves mans prement la paret i l’adrenalina de patir per si algú obria la porta. Les copes de vi mig buides damunt la taula, al nostre primer pis, els diumenges al matí, quan ens llevàvem amb olor de sexe a les mans i a mig recollir les restes del sopar que havíem deixat damunt la taula, tornàvem a follar al terra del menjador. El dia que em vaig presentar per sorpresa a un assaig del Liceu i em vaig esperar dreta notant com l’aire que corria per les Rambles m’entrava per sota la faldilla i m’acariciava la vulva perquè no duia calces. Els hotels on vam fer l’amor amb urgència, i el somriure d’enveja dels conserges. La mà del Dan endinsant-se’m per sota dels pantalons curts, aquell primer estiu, a la cua del supermercat. Aquella mirada seva encesa de passió que em feia sentir poderosa. No m’estranya que aquesta dona el desitgi com ho vaig fer jo fa anys. És un home atractiu i interessant, el Dan, i me n’havia oblidat. I jo qui soc? La mare del Quim; una dona esmicolada i colgada per l’avorriment, la casa i la feina.

Em sembla que estic tornant a perdre el cap. El Kamal ha sortit a la porxada i em mira. Ets tu qui m’has escrit dient-me que em desitges? Els seus ulls d’escarabat em salten al coll. Ja no sé què és real i què no. Em trec la jaqueta d’una revolada, li agafo la mà i l’entaforo dins la samarreta perquè em magregi els pits. Li beso la boca, li mossego els llavis i em converteixo en una flamarada violenta i taronja que oneja per la porxada escampant ràbia i desig.

—Es-tu sûre que tu vas bien? Ils nous attendent pour le dîner.[54] —Descendeixo de la meva bogeria com si anés dins un ascensor i les portes s’obrissin a la planta baixa de la realitat. M’acosto fins al Kamal amb timidesa i li dic que sí, que tot bé. El Dan i jo hem posat i buidat massa rentaplats i hem fet massa poc l’amor, penso mentre entrem a dins la casa on ens esperen per sopar.

Qui som nosaltres i què hi fem aquí, menjant tots junts com si fóssim una família? Semblem animals estrambòtics d’un zoològic improvisat. Des d’algun lloc recòndit del meu cos, tinc la sensació de reconèixer aquests desconeguts que ara m’envolten; com si en una vida passada ja ens haguéssim fet companyia i ara només ens calgués una espurna de predisposició per tornar-nos a sentir còmodes tots junts. Omplir l’estómac m’ha asserenat. El Benoît porta una borratxera divertidíssima.

—Va, Abel, obre una altra ampolla. Pels vells temps! —exclama. A mi el cap em volta amb la mesura justa per ofegar tot allò en què no vull pensar. La felicitat també és aquest instant d’ara, submergida en una mena d’estat de somnolència i placidesa. La Margue ha begut força i sembla contenta. El Kamal no ha deixat de buscar-me la mirada durant tot l’àpat, i el seu somriure és una porta oberta que em convida a entrar. L’Abel està pàl·lid, absent, i la cama li repica nerviosa contra el terra.

—Voleu iogurts o fruita, per postres? —demana la Margue alçant-se de la taula.

—No! —exclama el Benoît—. Avui ens menjarem les postres que fa temps que ens mereixem, mon amour.[55] Hem comprat flausona!

—Què celebrem? —demana ella.

—Celebrem la bona decisió que vas prendre de deixar aquell nòvio que tenies a Barcelona. I celebrem que l’atzar va fer que ens coneguéssim.

—Més aviat va ser l’Abel qui em va deixar a mi. —La Margue li dedica un somriure al seu antic amant—. Era massa per a tu, oi, Abel? Massa bogeria per a un sol home!

L’Abel deixa caure la mirada a terra per amagar la seva incomoditat. La Margue li prem la cara al Benoît amb una mà, com si fos un bebè que et vols menjar a petons malgrat que t’acaba la paciència.

—Ja ho veus, Abel, t’ho dec tot! —diu el Benoît—. Menjarem flausona a la teva salut i brindarem pel nostre amor, Margue. Per l’amor, en general. Soc un cretí, però no dubteu que us estimo a tots!

—Abel, no tornis a portar vins ecològics, que ja veus que posen carrincló el vell rondinaire —murmura la Margue, que fa per anar a la cuina a buscar les postres però s’entrebanca amb la pota de la cadira i cau a terra.

—Em sembla que és a tu, a qui se li posen malament els vins ecològics! —fa broma el Benoît, i tot d’una té un dels seus atacs de tos irrefrenable. El Kamal, l’Abel i jo ens alcem alhora per atendre’l. Li acosto el got d’aigua al Benoît. L’Abel recull la Margue de terra i l’ajuda a aixecar-se. Els dos amants, a terra, es miren amb les cares molt a prop l’un de l’altra. M’adono que el Benoît els observa mentre calma la tos amb l’aigua, i li fa un senyal subtil d’aprovació a l’Abel que no acabo d’entendre. La Margue se’n va cap a la cuina.

Flaquejo i obro el xat del Dan. Ha esborrat el missatge. Realment he llegit el que he llegit? Faig un glop llarg de vi. Què hauria passat si el Dan hagués eliminat el missatge abans que jo l’arribés a veure? Tant de bo tot el que ens pesa fos tan fàcil de fer desaparèixer com un missatge equivocat a la pantalla gèlida d’un telèfon. Un altre glop de vi. Aquí, aquí, Lena. Queda’t aquí. Viu això d’ara i d’aquí.

Per a sorpresa de tots, l’Abel ens comunica que se’n va al llit. No deixa espai perquè insistim que es quedi. El Benoît li diu que ja es veuran demà, i ell entra a la seva habitació i tanca la porta després de dir-nos bona nit. Ens servim una copa més i xerrem una estona.

—No m’ho puc creure! Mai en tens prou, tu, de demanar? —exclama la Margue, després que el Benoît li demani al Kamal que li talli els cabells—. No veus que ara no és el moment? Deu estar cansat. No el posis en un compromís.

El vell rondinaire, molt seriós, diu que demà té un esdeveniment important, i que no hi pot anar amb els cabells estarrufats. Li pica l’ullet al Kamal amb complicitat.

—Ah, sí? Què tens? Una cita amb la primera ministra? —La Margue fa gestos solemnes amb les mans i s’atura en una postura irònicament hieràtica, fins que esclafeix a riure—. Aquesta és la seva gran virtut —ens diu—. Fer creure a tothom que és un home important al qual li passen coses molt importants, per guanyar-se els favors d’uns i d’altres.

El Kamal es mostra disposat i feliç perquè tallar cabells li porta bons records de l’època a la barberia. I aleshores, la Margue se m’acosta, em desfà la cua i em palpa la cabellera i insisteix perquè, en acabat, me’ls talli a mi.

—Va, no deixis passar l’oportunitat. Tallar els cabells per tallar els problemes!

Aclaparada per tanta atenció, em ruboritzo. El Kamal s’acosta al Benoît, desenfunda les tisores i comença a fer la feina. Entre tisorades, els seus ulls d’escarabat tornen a atrapar-me. Em deleixo observant les mans del perruquer-llenyataire i em preparo per acomiadar la meva melena.

Ja està fet; no hi ha marxa enrere. Miro els meus antics cabells escampats per la porxada; un manyoc entortolligat com un gat endormiscat arran dels meus peus. Abans de grapejar-me la closca per endevinar amb les puntes dels dits el meu nou aspecte, li dono les gràcies al Kamal. Sembla que m’hagi tret de sobre un abric vell que pesava tones. Sento la brisa freda de la nit entrant-me pels porus del cap, i m’estremeixo. M’ofereix un mirall, però el refuso perquè no vull mirar-me. En tot cas, demà al matí, quan em llevi; no recordaré que me’ls havia tallat, i serà més impactant. Un canvi que no podré defugir.

Seiem a les cadires de la taula a una distància prudencial l’un de l’altra i li explico al Kamal que mentre m’estava tallant els cabells he recordat la història d’una dona jueva. Una dona que no conec. Vaig veure la seva foto, fa temps, en una entrevista en un diari. Tenia un cognom que començava amb essa, però no el vaig retenir. De nena, havia sobreviscut a l’Holocaust, però tota la seva família va morir als camps d’extermini. Al seu pare, a la seva mare i al seu germà els van rapar el cap el dia abans d’assassinar-los en una cambra de gas, a Treblinka. Ja d’adolescent, aquella dona es va comprar un cotxe de segona mà que havia estat fabricat just acabada la Segona Guerra Mundial i que la va portar a ella i els seus tres fills amunt i avall, fins que finalment va acabar desballestant-lo quan ja era irreparable. El 2009, als seus setanta-dos anys, ja vella, va llegir una notícia al diari que la va trastocar: s’acusava l’empresa Schaeffer d’haver utilitzat cabells de víctimes dels camps de concentració, entre ells el camp de Treblinka, per a la fabricació de l’entapissat dels seients de centenars de cotxes com el seu. En les mostres tèxtils analitzades que van fer saltar el cas a la llum, s’hi havia trobat Zyklon B, el verí que s’utilitzava per ofegar la gent a les cambres de gas. Els seus fills asseguraven que, després de llegir la pertorbadora notícia, la seva mare havia estat tres dies tancada a casa, sense dir ni una paraula, com si un dimoni li hagués seccionat la llengua i li hagués girat els ulls endins. El quart dia, es va llevar esverada, va fer moltes trucades i va regirar la calaixera on guardava els papers importants fins que va trobar-hi els documents de compravenda del vehicle. Ella i la seva família havien viatjat asseguts sobre les cabelleres, potser, dels seus familiars. Al cinquè dia, la dona jueva es va tallar els cabells per expiar la culpa de seguir viva, i la matinada següent, els fills la van trobar morta, amb una carta a les mans en la qual demanava perdó a la memòria dels seus avantpassats i preguntava al destí per què a ella l’havia salvada de la mort quan era a Treblinka. Recordar aquella història mentre em tallava els cabells per gust m’ha submergit en la frivolitat. És clar que són meus i puc fer-ne el que vulgui, però els cabells són un símbol, i tallar-los és un gest menys innocent del que pensem. En un sol pèl del nostre cap hi ha encabida tota la nostra identitat. Els nazis rapaven els jueus per deshumanitzar-los. Els romans es tallaven les melenes com a estratègies de guerra, perquè l’enemic no tingués on agafar-se i per reconèixer-se entre ells. Les cabelleres dels indígenes per les quals es pagaven fortunes, els samurais que es tallaven les seves llargues trenes quan perdien l’honor, els budistes i els místics amb les seves closques nues per demostrar respecte a una deïtat. Les dones, associades a la malignitat si són calbes, i a la feminitat si llueixen llargues melenes espesses, brillants i vigoroses. I jo, que no sé ben bé per què me’ls he tallat…

El Kamal em mira de fit a fit.

—Mashe! —exclama. Esbatano els ulls alhora que dibuixo un somriure de desconcert, com dient-li: «No t’entenc, i una mica tant m’és perquè ara m’estic fixant en la teva barba, espessa com una jungla paradisíaca, tan perfectament retallada en tots els contorns, i m’està pujant per l’estómac un desig irrefrenable de llepar-te els llavis». Dissimulo el meu estat d’excitació i acoto el cap, perquè em fa la impressió que, si ara em mira directament, podrà veure’m tots els pensaments. M’explica que mashe vol dir «radiant» en àrab, i que troba que estic resplendent.

Una part de mi m’empeny a plegar veles per avui —acomiada-te’n i ves-te’n cap al llit—, però una altra part em prem les cuixes contra la cadira perquè no m’alci i gaudeixi d’aquest moment. En un intercanvi d’elogis, li confesso al Kamal que m’agrada la seva barba. Hem començat a jugar al falsament espontani diàleg de la seducció, i m’estic posant nerviosa, perquè sento que fa temps que estic fora del mercat i que n’he perdut la pràctica… Per sortir del pas, desvio lleugerament el tema i li parlo del meu pare, que sempre duia barba i que, una vegada quan jo era petita, va arribar a casa afaitat i no el vaig reconèixer. Durant tot el sopar me’l vaig mirar pensativa i preguntant-me qui era aquell estrany que seia a taula amb nosaltres i per què la mare l’havia convidat. A la nit, aquell home estrany, es va asseure a la vora del meu llit i, quan va acabar de llegir-me el conte, em vaig acostar a la seva orella. «Tens la mateixa veu que el meu pare», li vaig confessar com si li revelés un secret.

El Kamal somriu i es toca la barba enfonsant-hi els dits. Un pensament fugaç del Dan em creua pel cap, al mateix temps que sento un bategar furtiu a l’entrecuix i em venen ganes de ser jo qui submergeixi els dits a la barba del desconegut. Em fixo en les seves mans, que són grosses i robustes, proporcionades amb la seva altura. I els seus dits, tan llargs i bonics. Una vergonya absoluta se m’emporta quan me’ls figuro grapejant-me les cames, i m’excuso i entro dins la casa per agafar l’única ampolla on encara queda una mica de vi. M’estic uns segons en la negror del menjador, respirant. Em palpo els cabells. Em sembla divertit haver-me’ls tallat tan curts. Demà me’n vaig, torno a casa, però avui soc aquí i tot té gust de canvi. Surt a la porxada i viu, Lena. Al cap i a la fi, només es tracta d’això.

Bevem el darrer vi i parlem més estona. A mesura que avançava la conversa, el cos del Kamal s’ha anat acostant al meu. O potser ens hem trobat a mig camí del buit, perquè jo també he anat estirant el pit, per omplir l’espai que quedava entre nosaltres. De fet, quan he tornat a la terrassa, m’he assegut a la cadira que quedava més a prop seu, expressament. El genoll d’ell frega el meu i m’esborrono. Ell estira el braç per deixar la copa a la taula, al mateix moment que jo faig per agafar el meu paquet de tabac. Els meus dits tocant-li l’avantbraç, un instant electrificant de vida que voldria retenir. Es fa un silenci i les nostres mirades es donen permís per vèncer la timidesa, acostem les cares. Els seus llavis a punt de desvestir els meus llavis i li sona el telèfon.

La trucada de la mare del Kamal m’acaba d’arrencar del paradís, i m’he de recompondre. Es disculpa i em diu que se n’ha d’anar i que li agradaria tornar-me a veure. Li dic que, amb el que costa trobar un bon perruquer, procuraré trucar-li quan em calgui una repelada.

Enfilo camí cap a l’habitació i m’endinso al llit suplicant a la guionista dels meus somnis que em concedeixi una seqüència ficcionada que acabi el que el Kamal i jo hem deixat a mitges. M’adormo pensant en la seva barba, en els seus dits llarguíssims masturbant-me amb entrega i delit, i al punt àlgid de l’erotisme oníric, un pensament amb la cara del Dan m’esguerra el somni a mig humitejar-me. Està dormint amb la desconeguda al nostre llit? Vull tornar a ser feliç.

6

Les paraules que m’ha dit el Benoît abans que abandonés el menjador ressonen dins meu com les sentències dels jutges a la caixa toràcica dels condemnats: «Fins demà, Abel…».

Una suor freda em recorre l’espinada. No podia dormir; les parets de l’habitació m’acorralaven i he sortit al bosc. Avanço entre els arbres al ritme d’un rellotge imaginari que ha començat a marcar el compte enrere. Pedalar, pedalar. La llum tènue de la bicicleta és massa tímida i no gosa contradir la negror de la nit. Sento el perill real de xocar contra un arbre i el perill intangible d’estavellar-me contra la meva pròpia decisió. La vida s’estreny i em clausura en mi mateix. Les tenebres prenen forma i s’amaguen esperant per atacar-me. «Fins demà, Abel…». No sé si seré capaç de fer-ho. Tu sí que ho faries, oi, pare? Sense gaires remordiments. Per a tu tot era fàcil: estimar i aniquilar; cap de les dues coses et sacsejava l’ànima. El penediment no va venir mai a fer niu dins el teu pit, i ara mateix t’envejo. Voldria ser l’home pràctic i insensible que tant vaig odiar que fossis. Tant de bo jo pogués actuar amb aquella fredor teva, pare.

«Fins demà, Abel…». Mai abans havia desitjat amb tantes forces que un meteorit s’estampés contra la Terra per evitar que avancin les hores i torni a començar un matí.

Un estrèpit m’espanta. És la roda davantera. S’ha punxat. Sort que estic de tornada. Faig la volta a la casa arrossegant la bicicleta i, quan passo per davant la façana de l’habitació del Benoît, la veu de la Margue s’escola per la finestra i m’atura. Em sorprèn que estigui entreoberta; potser tenien calor de tant de vi que han begut. Sento la seva conversa nítidament, com si fos dins la cambra amb ells. La Margue li diu al Benoît que està guapo, amb el nou tallat de cabells, que sembla més jove. Tinc l’impuls de seguir caminant fins al garatge per tornar la bicicleta a lloc, però una curiositat insana em reté de moure’m. M’acosto a la paret. Ella és un retall en la verticalitat de la finestra: es mou subtilment de banda a banda com una embarcació rendida a l’onatge de l’alcohol. Al Benoît no li veig la cara, només del tors en avall; està assegut als peus del llit. Ella avança fins al seu marit, tentinejant, i li agafa les galtes en un gest d’amor gairebé infantil. Després, s’ajup davant el llit, li descorda els pantalons i els fa sortir de les seves cames mortes amb una estrebada suau. Sento una vergonya terrible quan li treu els calçotets i fa caminar els dits fins a l’entrecuix. Només els pertorbats es quedarien contemplant aquesta escena. Ves-te’n, miserable! Tu et quedaries mirant com la teva antiga amant magreja el seu marit, pare? Tanco els ulls, esfereït de la meva indecència, i quan els torno a obrir la imatge de la Margue agafant el membre del Benoît m’eriça la pell d’una manera impúdica. Em sento tan lluny de la realitat, que ni tan sols contemplo amb pànic la possibilitat de ser descobert espiant-los; és com si els observés des de molt més enllà de la vida, com si ja no existís. Com si haver acceptat la proposta del Benoît m’hagués matat a mi, abans que jo pogués matar-lo a ell per complir amb la meva paraula. El dimoni m’aguanta el cap i m’obre les parpelles a la força; és ell qui m’obliga a mirar el que passa finestra endins. La Margue tanca el penis del Benoît dins els palmells de les seves mans amb la cura amb què es protegeixen les papallones. Després, acosta els seus llavis al gland i els deixa allà, reposant uns segons. Amb les mans li prem el pit fins a estirar-lo al llit i es comença a despullar amb una naturalitat captivadora. Se m’acumulen tantes sensacions contradictòries que em saturen l’existència: sento un mareig profund i una lleu excitació, més vivencial que carnal, i un turment pesant que em martelleja el cap. L’escena em supera i em deixo caure fins a terra, arraulit sota la finestra. Torno a ser l’Abel de vuit anys que s’amagava rere el tancat del pati de l’escola quan aquells energúmens de dos cursos més amunt el buscaven per robar-li l’esmorzar. Una criatura esporuguida, incapaç d’enfrontar-se als més forts. També soc l’Abel de deu anys que escoltava darrere la porta de l’habitació dels pares quan feien l’amor —si és que allò era fer l’amor—. El pare gemia, i la mare es deixava fer, en silenci, i a vegades plorava. La que cridava de plaer era l’altra dona, la que el pare portava a casa quan la mare anava al poble a comprar.

Clavo la mirada a terra per intentar arrelar al present. El Benoît ha començat a cantar una cançó; la Margue riu i s’afegeix als cants. Juraria que l’he sentida abans, la melodia. La paret de pedra em punxa l’esquena i em faig nosa a mi mateix. No em puc moure. Que surtin de sota terra les mans del dimoni i se m’emportin! Ni tapant-me les orelles deixo de sentir-los. La Margue diu que no cantaven aquesta cançó des d’aquell Festival d’Avinyó, quan la peça va sonar al final de l’obra; que quan traduïa la novel·la va plorar molt, però aquella nit al teatre, encara més. De què parla? De sobte, em torna un record a la memòria. El maig del 2011, poc abans que jo li demanés d’aturar la nostra relació d’amants, la Margue em va parlar d’aquesta autora i d’aquesta novel·la. Recordo que ella estava recolzada a la barana de la terrassa de l’habitació de l’hotel de Cotlliure on havíem passat la nit. Fumava mig nua amb la mirada perduda, estava abstreta. Jo la vaig estrènyer per la cintura i li vaig preguntar en què pensava. «En l’Aisling Farrell», va deixar anar. «No sé per què ara m’ha vingut al cap». Era una jove autora irlandesa que prometia molt i que havia fet una gran primera novel·la, que la Margue havia traduït amb el nom de Ce morceau de vie.[56] Em va dir que no sabia res d’ella des de feia molt, que havia tingut bessonada, i es demanava si havia tornat a escriure. Un parell d’anys després en van fer una adaptació teatral, i la Margue i el Benoît van anar a l’estrena d’Avinyó. Això també m’ho va dir. La història tenia lloc en una vall a Irlanda del Nord, juraria que a Glenariff. El protagonista es deia A… A… Aidan, sí. I tornava a casa després d’anys desaparegut pel conflicte armat. La seva dona, de la qual no recordo el nom, no havia perdut mai l’esperança de tornar a veure’l viu. La nit del seu retorn, l’Aidan i la seva esposa feien l’amor sense saber que aquelles serien les últimes hores que passarien junts perquè, l’endemà, l’Aidan moria en caure d’una escala mentre arreglava la teulada de casa. Recordo que la Margue va apagar el cigarret i em va cantar aquesta cançó. Era de Leonard Cohen. «Tonight will be fine», havia sonat al final de la peça teatral.

La veu del Benoît desfà el record de l’hotel de Cotlliure i em torna a la consciència. Demana a la Margue que li porti el Vitaros. Pel que diuen, sembla un medicament per a la disfunció erèctil. Faig per alçar-me i marxar, però m’adono que una guineu ha aparegut entre els arbres i em mira fixament a pocs metres davant meu. Sé que ella deu tenir més por que jo, però temo que m’ataqui.

Acorralat, premo l’esquena contra els contorns de les pedres punxegudes de la paret i tanco els ulls. El temps es desfà i s’allarga. Els gemecs del Benoît em fan venir basques de la meva pròpia vergonya, els de la Margue em ruboritzen. M’he d’esforçar per no posar imatges a tots aquells sons. La guineu està tan quieta com jo i em travessa amb els seus ulls penetrants. Soc un home perillós, d’aquí a unes hores mataré un home, va, fot el camp!

Una son espessa s’apodera de mi i es barreja amb els gemecs. Definitivament he arribat als baixos fons de la meva moral. Tinc els ulls tancats perquè vull desaparèixer, però la realitat insisteix en la seva existència. Quan els torno a obrir, la guineu ja no hi és. Camino com un lladre allunyant-me de la paret, però abans no faci dues passes, l’eco dels esbufecs de plaer de la Margue m’entra a les orelles com el cant d’una sirena que voldria desoir. I de sobte em cou un detall estúpid: amb mi, no arribava mai tan aviat a l’orgasme, la Margue. Sempre vaig donar per fet que el sexe amb mi era millor que el sexe d’ells dos. Per què, ara, aquest pensament em perfora l’orgull? M’imagino el cos d’ella panteixant damunt un llit que no és cap llit en concret. Per què m’ha estimat tant, aquesta dona, si no la mereixo? Com podia anar bé, el nostre amor, si tu mai vas tenir por i jo sempre en vaig tenir massa?

La cua de la guineu es mou darrere el tronc d’un arbre. M’està seguint? Un silenci llarg i el so d’unes passes dins l’habitació. I ella que demana al Benoît com s’ho fa la vida per replegar-se tota i cabre-hi en un sol instant. I ell que li diu que s’havia oblidat que veure-la feliç el feia tan feliç. I la guineu com si fos una pregunta, que surt de darrere l’arbre i m’esguarda per assegurar-se que no soc un covard que fugirà sense complir la seva promesa. I la nit que m’empeny pel cingle de la meva pròpia misèria.

7

—Què faràs, Abel? —em demana la veu del Crist tort de la creu.

Les cinc de la matinada. Aquesta habitació és una cel·la, una condemna anticipada. Tots dormen menys jo. M’ha semblat ridícul despullar-me per posar-me el pijama si després havia de tornar a vestir-me per anar a matar un home. Però més patètic em sembla estar-me estirat al llit, vestit, esperant que les hores avancin. Ahir la Lena em va dir que aquesta habitació havia estat la porquera de la casa, i tot d’una em sembla que una olor asfixiant de llard, de carn, m’entra pels narius. Sento els porcs grunyint de dolor mentre els degollen, com si estiguessin atrapats entre les roques de la paret. Si no seria capaç ni d’acabar amb la vida d’un garrí, com puc matar el Benoît? Els minuts no es mouen. Estic encallat en aquesta nit perversament estiregassada. Les cinc i cinc de la matinada. Vull, i no vull, que les agulles vagin endavant. I de sobte, la veu pregona de la mare em parla des de la meva infància. S’està untant les mans i les frega calmosa una contra l’altra. Recordo aquella olor de roses que feia la crema hidratant que es posava. La mare porta aquell mig davantal que no es treia mai de sobre, només els dies festius. Jo sec a la taula del nostre menjador. I un tros de conversa que no sé si vam tenir mai o si me l’estic inventant:

—No m’agrada el que ha passat, però no estic enfadada.

—Però ens han robat, mare. Com és que no estàs enfadada?

Ens van entrar a robar a casa. Això ho recordo perfectament. Es van endur les seves joies, la ràdio, i un sobre amb els diners que ella havia estalviat d’amagat del pare. La mare va justificar aquell furt i va consolar-se perquè va entendre que allò que a nosaltres ens podia fer mal, a un altre li podia fer bé. «Potser ells ho necessiten més que nosaltres, tot el que ens han pres», va dir. Aleshores no la vaig entendre. Només recordo pensar que no hi cabia més bondat, dins una dona, i que tant de bo tingués valor de fer desaparèixer el meu pare perquè la mare tornés a ser feliç sense ell.

Una moneda de dues cares. En una, la maldat; a l’altra, la bondat. És això, mare, el que m’estaves ensenyant aquell dia?

Una moneda giravolta dins el meu cap, i m’és impossible destriar una cara de l’altra.

Fer el mal per fer el bé.

La vida és gloriosa i també mata.

La moneda cau damunt la taula del menjador de la meva infància i, cara amunt, hi veig la bondat.

Matar el Benoît com qui mata el pare?

—Què faràs, Abel? —insisteix la veu del Crist tort de la creu.

—No puc, Senyor, no puc.

8

Ni la Lena, ni la Margue ni jo no hem menjat res des d’ahir a la nit. No sé quina hora deu ser, però els budells em ronquen afamats mentre el cotxe de la funerària s’allunya de la casa i es perd entre el núvol polsegós que ha anat alçant. La vida s’aguanta en un fil finíssim de realitat i tot es deforma com si fóssim dins d’un calidoscopi. Se’m fan estranyes fins i tot les meves pròpies mans i m’ennuvola l’ombra d’una guillotina de culpa que des d’ahir em sembla veure damunt el meu cap.

Les dues dones parlen a la porxada. No goso acostar-m’hi. Jo assumia una amarga responsabilitat. El vers d’Estellés se’m fa present i em travessa el cervell com una espasa.

—Em fa mal la gola… —murmura la Margue, asseguda a la cadira. La Lena, ajupida davant d’ella, li sosté les mans—. He cridat fins que no m’ha sortit la veu. No m’ho podia creure… Ahir vaig fer l’amor amb ell… i… ara… el meu vell rondinaire, la meva mala herba, ja no hi és… Quina hora era? No ho sé…, quarts de vuit. Tu i l’Abel encara dormíeu… Us dec haver despertat, em sap greu… He entrat a la seva habitació… He dit el seu nom un parell de vegades, i després «Allez, rondinaire, lève-toi».[57] He fet córrer la cortina i ha estat en aquell moment que m’ha estranyat que no em contestés. Sempre rondina quan la claror li espetega a la cara… M’hi he acostat i li he palpat la cara… Era tan gèlida i… He sortit de l’habitació… No ho podia assimilar. He tornat a entrar, amb l’esperança que les meves sospites no fossin reals. Però… he alçat el llençol, aterrida, i… la mort m’ha mirat als ulls a través dels seus ulls…

Està desencaixada, com si el seu dolor fos tan gran que no tingués prou cos per assumir la desgràcia. Encara va en pijama.

—Si com a mínim pogués plorar. Però soc una durícia… —es lamenta forçant un plor que no acaba d’arrencar.

La Lena va a dins la casa a buscar-li un got d’aigua. No hauria d’haver tornat mai a Vesinh de Leveson. La Margue s’alça i camina cap a mi… S’atura al meu davant, em mira amb una profunditat arqueològica, i jo no sé què dir-li. El passat trenca el cadenat de la nostàlgia i es fa present. Un remolí invisible, vingut de dècades enrere, alça entre nosaltres records esbocinats, antics retrets, paraules ofegades, partícules de por, silencis dolorosos i espurnes de desitjos desgastats. El lloc que la Teresa i el Benoît van ocupar ara és un buit; un abisme. La mort del Benoît ha obert una porta tancada; la Margue és un paisatge devastat, i jo, un home tenallat per les circumstàncies, incapaç de consolar-la.

—Ai… —Sospira—. Fa quatre dies que ets aquí, i amb prou feines ens hem dit gaire res. Te n’adones, que som com els personatges maleïts d’una tragèdia? Sempre que som a prop, sembla que tinguem el poder de desencadenar moviments tectònics que ens canvien la vida. L’última vegada que vas ser aquí, l’accident. Avui, la seva mort. Si seguim el cicle, ara marxaràs fins d’aquí a una dècada.

No espera cap resposta de mi. Es mira els arbres.

—Volia que llancés les seves cendres al bosc, amb les guineus. Darrerament m’ho deia molt, això. Llença’m a la soca d’algun dels arbres d’aquí davant el dia que tot s’acabi. Les guineus vindran a buscar-me, deia… Era com si intuís que aviat es moriria… No pensava que… Ahir a la nit, no… No semblava que s’hagués de morir. Estava feliç, eufòric, fins i tot… Per què has vingut a casa nostra, Abel?

Retinc la conversa als meus llavis durant uns segons. I, finalment, em rendeixo a les explicacions.

—El Benoît no t’ho va dir, perquè no volia que patissis, però…

—Parla, Abel, parla…

—Tenia una malaltia terminal.

Ara és ella qui emmudeix, com si la meva veu li hagués arribat alentida i les lletres li entressin una a una dins el cervell.

—Per això no em va deixar entrar a la consulta la darrera vegada… —xiuxiueja mig d’esma—. Com pot ser que el Benoît no…? Quina mala…?

—Càncer…

Estreny els ulls de desconcert i es tapa la cara amb les mans. Després, em travesssa amb la mirada, torbada, molt seriosa, i em diu:

—I el favor?

—Què?

—Vas venir perquè et volia demanar un favor… Quin era, aquest favor?

—Volia que tingués cura de tu un cop ell hagués mort.

Els seus ulls interrogants em perforen com metralla.

—Però… com sabia que es moriria aquesta nit?

—No… No ho sabia.

Alberga tantes preguntes al seu pit, que li ve un ofec. Es prem el cap amb les mans per desembotir-lo i comença a fer voltes per la porxada mentre repassa la llista de tot el que ha de fer.

—Avisar l’Aimée, la Barika, la Jolie… He de triar la roba per posar-li. Ahir es va tallar els cabells… És tot ridícul. La darrera vegada que vaig haver de triar una caixa de morts va ser per posar-hi la mare. No recordava l’absurditat de tot aquest procés tediós.

D’un cop de mà, llança el catàleg d’urnes pels aires i deixa anar un crit irat. Li demano si puc fer res per ajudar-la; potser anar a passejar pel bosc.

—No vull anar al bosc. Vull que m’abracis. —Se m’acosta i deixa caure el seu cos als meus braços.

—Em quedaré fins que ho necessitis, Margue. Em sents? No marxaré. Aquesta vegada, no. —Ella m’estreny els omòplats amb les mans amb certa ràbia—. Ens partirem el dol tots dos a cau d’orella… —murmuro quan ella trenca a plorar.

La Lena surt a la porxada amb un got d’aigua i la seva bossa de mà penjada a l’espatlla. Ens mira aguantant-se les llàgrimes. La Margue li fa un gest perquè s’acosti. Ens abracem tots tres i ens estem entrellaçats uns segons. Per un instant, jo també imagino que ella representa la filla que no vam tenir. Ens abraça la mort, però també un amor fràgil que ve a consolar-nos.

—Em sap greu que hagis hagut de viure aquesta situació… —li diu la Margue a la Lena tot passant-li els dits pels cabells curtíssims.

—Puc ajudar-te en res, Margue?

—No pateixis gens. Ves-te’n tranquil·la. M’ha agradat molt tenir-te aquí aquests dies.

La Lena es mostra preocupada per saber com tornaré a casa.

—M’enduc el cotxe… —em diu.

—No pensis en mi, ara. —Una satisfacció que no puc amagar em dibuixa un somriure—. Quan hagi de marxar, en llogaré un. —La Lena i la Margue es miren desconcertades—. He tornat a conduir. Ahir a la tarda, el Benoît va insistir perquè el portés a l’ermita. Jo… No sé com s’ho va fer, però em va convèncer. Vam anar-hi a posar flors a la tomba de la seva mare.

—Era un tros d’ase amb un gran cor! —somica la Margue.

El cotxe de la Lena s’allunya de la casa, i es perd entre el núvol polsegós que ha anat alçant. Des de la porxada, la Margue i jo seguim el Toyota fins que desapareix, i després caminem sense rumb entre els arbres del bosc.

Ho sento, Benoît… Ho sento molt.

9

La mort apareix i, abans de marxar arrossegant algú, ens mira i ens diu: «I tu, què faràs amb la teva vida mentre no et vingui a buscar?».

El dubte se m’asseu al seient del copilot. Torno a casa. Torno a la realitat que vaig deixar aturada fa uns dies. Telefono al Dan amb el mans lliures. Em sorprèn que contesti a la primera. Parlem de trivialitats i no diu res de l’incident del missatge d’ahir a la nit. He donat per fet que va quedar amb la dona sense cara i que van fer l’amor, però aquesta part de la història me l’he inventada; potser ella no va contestar-li i el Dan ha passat la nit sol. O potser sí que li va contestar, però per dir-li que no hi aniria. Sigui com sigui el nostre matrimoni està rovellat i l’òxid ens devora. Els pensaments em baixen a la boca i, sense donar-los permís, parlen sols.

—Ets feliç, Dan? —No contesta. I jo insisteixo, fins que em diu que sí—. Em sembla que ets feliç perquè jo no ho soc.

Fixo els ulls al camí i m’empasso el seu silenci.

—Vull dir que ets feliç perquè jo he deixat der ser-ho; hi ha una part de la teva felicitat que és meva… No passa res si t’has follat aquesta dona, aquesta nit. Tampoc no passaria res si jo follés amb algú altre… O si me l’he follat.

Això últim ho deixo anar sense maldat, però amb un punt de malícia, per sembrar-li el dubte a dins el cap. No vull que doni per fet que jo no seria capaç de fer-ho.

—Que sentis desig per algú i el vulguis alimentar, d’entrada, no és negatiu. Em fa mal, sí, però som animals i tenim instints. Ho puc entendre. Has follat amb ella i has estat feliç? Molt bé. És bonic que unes mans noves et toquin amb passió. Suposo que ho enyoraves, això. Jo també ho enyoro…

La veu se m’esberla, com si la meva gola fos un gerro que haguessin deixat caure a terra.

—Preferiria no haver-ho sabut, però… Malgrat el que ens han fet creure, no són els amants puntuals els qui enfonsen un matrimoni… Hi ha coses que són molt pitjors que una infidelitat, que són traïció i falta de confiança de debò. Com per exemple que jo renunciés a la meva beca de Belfast. Aquests dies, aquí, he tornat a pensar en tot allò… La decisió de refusar aquella beca sí que va ser greu, perquè em vaig ser infidel a mi mateixa. Va ser en aquell moment que em vaig començar a corsecar. Que et follis una tia no ens lliga la corda al coll, no ens penja a la forca com a matrimoni, però que em convencessis per no anar a Belfast sí que ens va sentenciar. Em va condemnar a mi, i en conseqüència a tu. Allò va ser molt pitjor que tenir amants, Dan. No te’n culpo, però tots dos ens vam equivocar. Tu vas ser egoista i cec. No vas entendre com era d’important per a mi permetre-m’ho, viure-ho… O potser sí, però vas voler que em quedés, perquè si marxava t’havies d’ocupar tu sol del Quim i la vida se’t complicava massa. Estaves acostumat a tanta llibertat, que donar-me’n una mica a mi t’esgarrapava la teva. Jo vaig ser covarda… Vaig mirar el futur amb ulls petits de nena esporuguida i no em vaig atrevir a contradir-te. La culpa em va pesar més que la il·lusió. Vaig cedir. Et vaig donar un tros molt gros de la meva felicitat. I me’n penedeixo tant! Si hagués tingut valor d’anar-me’n a Belfast potser ara tu tindries una amant, potser no seria la primera, però el nostre matrimoni no estaria en perill. Però em vas abandonar, Dan. Et vas prioritzar a tu, esclafant-me a mi. Em vas trair i, el pitjor de tot, em vas convèncer perquè jo em traís a mi mateixa. Segurament, si hagués marxat aquells sis mesos a Belfast, els primers dies de ser fora, m’hauria retret que una mare com cal no deixa el seu fill sol, amb el marit, només perquè l’apassiona tant la seva feina que s’ho vol permetre. Però, després d’un temps de ser a Irlanda, m’hauria calmat i hauria aconseguit dissipar la culpa, perquè hauria vist que tu adaptaves la teva vida i t’organitzaves per cuidar el Quim mentre treballaves. Hauríem pogut fer un esforç i contractar algú que t’ajudés, una au-pair, potser. I, sí, possiblement, ens hauríem discutit, més d’un dia i de dos… Perquè tu hauries anat cansat i m’ho hauries fet notar. Perquè sí, Dan, cansa molt, estar sola mentre puges la muntanya de la maternitat i la de la vida laboral. Però jo t’hauria entès, i hauríem superat les nostres crisis, tu abocant-te als meus desitjos, i jo als teus. I hauríem fet videotrucades cada dia per veure’ns i parlar… I alguns caps de setmana jo hauria vingut a visitar-vos, i d’altres hauríeu vingut vosaltres. Potser, fins i tot hauríeu llogat un pis i hauríeu vingut a passar un mes amb mi. I jo hauria valorat tant l’esforç que feies per mi, que t’hauria enyorat desmesuradament. I… veure’t tan implicat en la criança del nostre fill m’hauria excitat… i hauria volgut fer-te l’amor cada dia… I potser la nostra relació sexual s’hauria inflat novament. Si no haguéssim silenciat el meu somni, ara potser jauríem al sofà i ens sentiríem orgullosos d’haver-ho superat junts. Aquella renúncia va fer esclatar la bomba. I ara tots dos estem mutilats. Soc una dona, Dan, jo sola ja em tallo les ales; he crescut aprenent a fer-ho… Però que tu em donessis les tisores, Dan, que tu em convidessis a deixar de volar…

Trenco a plorar. Des de l’altra banda del telèfon, m’arriba el murmuri del seu respirar. Però no diu res.

—Quina merda que no puguem tornar enrere i corregir el passat. No hauria estat tan difícil. M’he fet moltes preguntes, aquests dies. Tinc una bola de tristesa al pit. Vull una parella que s’adoni que jo l’encoratjo a viure tots els seus somnis i vull que quan jo en tingui un em digui: «Fes-ho, ja ens en sortirem».

Sospiro i, pel seu respirar, m’adono que plora, però s’esforça a dissimular-ho.

—Però ara ja està. Estem atrapats entre arbres caiguts. En algun altre racó del bosc, tu has conegut algú a qui prefereixes, i jo m’he convertit en un refugi al qual ja no et cal tornar. No t’he sabut cuidar. Això és culpa meva. Ho sento. Tot el meu amor se l’ha endut el nostre fill… La meva vida s’ha reduït tant que no hi cabies tu, perquè no hi cabo ni jo. Necessitava explicar-te com em sento. Suposo que tot això era necessari per aprendre que la por mai ens pot sotmetre fins a tenallar-nos… No ens aporta res de bo convertir-nos en aquells que els altres volen que siguem, només perquè ens aprovin… Ets el pare del meu fill i vull agrair-te tot el que hem compartit… T’estimo, Dan, i vull que et sentis ple, tant com vull sentir-me’n jo. No et vull retenir al meu costat, si ja no vols estar amb mi. Hem de corregir endavant. No dius res? Tu també ho veus, oi, que hem arribat al final? Digues alguna cosa, per favor…

El silenci és tan gran que comença a fer soroll de buit… I, sense més, pronuncio les paraules que han d’obrir la porta que tots dos hem mantingut tancada massa temps.

—Podem divorciar-nos amb la grandesa i el respecte que, malgrat que no ens ho sembli, hem cultivat tots aquest anys. Jo encara et necessito, i et necessitaré. I el Quim ens necessita a tots dos, i li devem estar bé… Dan? Has penjat?

—No. T’estic escoltant.

—D’aquí a quatre hores llargues seré a Barcelona. Aniré directa a recollir el Quim a l’escola. Et va bé?

S’està uns segons més en silenci i amb una veu tristíssima em diu que el Quim està malalt i que no ha anat a l’escola, que és a casa la meva sogra. Li demano si té res greu.

—Un constipat… —murmura.

—Molt bé. Doncs el vaig a buscar allà i ens veiem a casa.

—Lena… M’estaré uns dies a casa d’algú mentre decidim què fem. —Les seves paraules són un mall colpejant-me la caixa toràcica. El cor se’m contreu i em ve un calfred.

—Per què?

—Ho necessito.

Tota la fortalesa que havia demostrat durant el monòleg que li he clavat s’esfondra i em soterra. Ens estem separant. És definitiu.

—Per mi no cal que marxis —li dic entre plors—. Per què vols córrer tant? No ha canviat res, al cap i a la fi. No farem l’amor, no ens forçarem a reprendre res… Però tampoc ens odiarem. Crec que per al Quim seria més fàcil si no desapareixes tot just ara que jo torno. Deixa’l que ens vegi junts, ni que sigui uns dies més, fins que li expliquem tot plegat i ho hagi assimilat.

—Ara soc jo qui necessita estar uns dies fora. Sol. Espero que ho entenguis.

He estat ingènua de pensar que aquest divorci seria indulgent i amable. Tot el que ve farà mal, i no ens podrem estalviar la pena, ni els retrets, ni les discussions per més bé que ho fem.

—Molt bé… Si has de marxar, fes-ho ara, quan jo no sigui a casa. Ets un tren que he perdut, però prefereixo no veure com les portes es tanquen i te m’escapes davant els ulls.

Dues llàgrimes llargues em salen la boca. Aturo el cotxe davant l’agrobotiga per comprar-me alguna cosa per menjar. «Nous recherchons du personnel pour travailler avec nous»,[58] diu un cartell escrit a mà, enganxat a la porta. Em palpo els cabells punxants i curts, i telefono a la meva sogra. Estic convençuda que m’esbroncarà, o que es mostrarà distant, perquè segur que el Dan li ha dit fàstics de mi i pensa que no soc una bona jove pel fet d’haver-los deixat sols aquests dies, però la Carme em sorprèn:

—Espero que hagis desconnectat. T’ho mereixes. Et passo el Quim. Té mocs, però està ben eixerit. Quan li he dit que es podia quedar a casa, s’ha revifat del tot. Em sembla que no hi està a gust, en aquesta escola. No sé si he fet bé de no obligar-lo a anar-hi… Parla-hi…

El meu fill, el meu tros de carn adorat! No hi ha ni rastre de rancor en les seves paraules. I jo que he patit tant per si m’odiaria per haver marxat…

—Digue’m alguna cosa en francès, mama…

—Toi et moi, nous nous aimerons pour toujours, n’importe où nous vivons, n’est-ce pas, mon fils?[59]

—No he entès res.

—Dic que, al teu costat, em veig amb cor de tot.

Em demana que li expliqui un conte inventat, que ha trobat a faltar les meves històries tots aquests dies.

—De què vols que parli?

—Vull que hi sortim tu i jo, i que passi en aquest poble on has estat.

El paisatge en moviment és un decorat. Davant meu, el camí, una pàgina en blanc.

—Aquesta és la història d’una mare i d’un fill que se’n van a viure en un poble petit a tocar d’un bosc, ple d’insectes i de guineus.

—I què els passa?

—Els passaran moltes coses que encara no coneixen. De bones i de dolentes. Hi haurà una escola nova per al fill. I nous amics i amigues. I una feia nova per a la mare. I no sabran si han fet bé de deixar la ciutat per anar a un poble on fan els croissants més bons del món. I el fill creixerà i potser es preguntarà per què un dia, passades les festes de Nadal, la seva mare va decidir fer un tomb a la seva vida. I potser no ho entendrà. I potser pensarà que ella s’equivocava. I potser tindrà raó. Però viure mai pot ser un error, perquè val més viure molt i enyorar poc, que enyorar molt i marxar sense haver viscut.

—I aniran al bosc?

—I tant. Anirem al bosc, i observarem les formigues que entren dins les cases i no cal tenir-les tancades al terrari. I gravarem el bosc de nit. I de dia, mirarem què passa entre els arbres quan nosaltres dormim.

—Però, mama…, tot això que dius, és un conte o és de veritat?

La ronda de Dalt, embussada de cotxes, m’estreny les costelles. Estic molt cansada. Em sembla estrany que quatre hores de distància separin vides tan diferents. Què hi fem aquí, vivint amuntegats, tan lluny dels arbres, tan junts i alhora tan isolats? Tot en aquesta ciutat ha perdut el sentit. Per anar a casa la sogra, he d’agafar la sortida quatre, però quan estic a punt d’agafar el trencant, recordo el Mercedes-Benz del Cochon folrat de paper de vàter; recordo la Camille, el roc que va llançar, i no em desvio. Continuo fins a agafar la sortida en direcció Sant Gervasi. Me’n vaig directe al carrer de Pau Alcover, 92. Baixo del cotxe i demano a un home on hi ha el pipicà més proper. Obro el maleter i agafo una bossa de plàstic.

Una dona de l’Est i una sud-americana observen els gossos dels seus amos que saltironegen pel parc. M’espero asseguda en un banc fins que un Cesky Terrier deixa anar un cagarro a la soca d’un arbre. El quisso és de l’home amb mocassins marrons. Deu tenir la criada malalta i li ha tocat a ell passejar la bèstia… M’espero per veure si recull la merda, però com que no ho fa, deixo que s’allunyi i soc jo qui l’arreplega amb la bossa.

Al migdia, la Marisa, la portera del bloc, es tanca al seu quartet fosc i diminut per menjar-se el dinar a la carmanyola metàl·lica mentre mira vídeos de YouTube per aprendre xinès; la seva filla s’ha casat amb un nano de Pequín i vol aprendre l’idioma per poder-s’hi comunicar. Em sap greu no saludar-la perquè la conec de tres o quatre vegades que la Iolanda em va fer anar a casa seva a deixar-li alguns paquets. Comprovo que la Marisa no em veu i entaforo la merda del Cesky Terrier a la bústia.

Aquí et torno la teva cagada. Sorry, Iolanda Fortuny. Not sorry.

Arrenco el cotxe reconfortada, curiosa, estranyament alliberada, amb unes ganes irrefrenables de retrobar-me amb el meu fill. Penso en la mare i em ve una necessitat urgent de demanar-li perdó, d’estimar-la sense retrets, d’estar-hi en pau, de tornar als seus braços com qui torna al ventre que li va donar la vida. Al fons de la devastació, de la tristesa, un batec de força em sosté l’ànima i em mostra el camí.

EPÍLEG

La vida és crua. Afamada com el bec dels corbs.
I pot ser tan generosa i mítica: torrent, llàgrima,
brollador, beguda. La vida és líquida.

HILDA HILST

El pare era fill únic i jo també. Amb la meva mort s’acaba el Benoît i el llinatge dels Dubois. Reposo per sempre en aquest bosc d’aquí al davant en companyia de les guineus. Aquesta casa que ara em miro en la distància ja no em pertany. En aquest punt àlgid de l’estiu, es veu preciosa. No és una arquitectura perfecta, però és bonica. La llum penetra a la pedra de la façana i la fa brillar per dins. I tots vosaltres, com figurins feliços en una maqueta. Recordo quan el pare em deia que m’havia d’esforçar per ser un mestre de la perspectiva, «Només així dominaràs l’art de dibuixar volums i d’aportar profunditats, fins a trobar la posició relativa dels objectes». Després, sempre insistia que allò que m’havia dit no servia només per a l’arquitectura. I tenia raó. La vida, vista de massa a prop, és plana com un full. Tant de bo hagués tingut l’habilitat de veure la vida a través de la vida mateixa, amb la justa perspectiva, quan encara estava viu; veure-la així, des de lluny, com ara, i entendre que tot té més volum i més sentit, i és més amable.

D’una sola bufada, el Quim apaga la flama de l’espelma amb el número sis. És clavat a la seva mare, aquesta criatura.

—Que gran que t’has fet, amor! —li diu la Lena tot petonejant-li les galtes. Ens hauríem portat bé, aquest nen i jo. N’estic segur. El Dan comença a tallar el pastís i la Margue serveix champagne per a tothom. Està radiant. Els estius sempre li tornen els ulls melosos. Vaig ser afortunat de tenir-la al meu costat.

—Està una mica arrugat, el paper! —exclama el nano, que fa per obrir el regal que li ha donat l’Abel.

—És que fa molt de temps que el vaig embolicar.

Has reciclat el regal que havia de ser per al teu net. Bona jugada, Abel.

—És un hotel d’insectes? —demana el Quim tan bon punt descobreix què s’amaga sota l’embolcall—. No m’agrada, Abel…

—Ah, no?

—M’encanta!

—El podem posar en aquell arbre d’allà. La setmana passada vaig descobrir que entre les arrels hi ha un niu de formigues, i segur que hi volen entrar.

—L’avi també té un regal per a tu. La setmana que ve vindrà a visitar-nos i te’l portarà —li diu la Lena al nano, que camina cap al bosc, entusiasmat, estrenyent la mà de l’Abel.

Aquella d’allà que seu a la porxada i es venta per fer passar la calor és l’Amèlia, la mare de la Lena. Fa estona que s’eixuga els regalims de suor que li baixen per les temples.

—Està fent l’estiu més eixut dels darrers anys! —exclama la Margue.

—Tens una casa preciosa —li contesta ella.

—La teva filla i el teu net l’han omplert de vida. M’ha fet feliç, acollir-los aquí, tots aquests mesos. Al setembre, quan se’n vagin, els trobaré a faltar…

—M’ha dit la Lena que lloguen la casa d’una amiga teva.

—Sí. Se’n van a viure a la casa on vivia la Barika. Pobreta, es va morir poc després que morís el meu marit. Havia vençut un càncer de mama, però aquesta vegada li van trobar la metàstasi massa tard…

—Reconec que quan la Lena em va dir que venia a viure aquí, no ho vaig veure clar. Però ara l’entenc. Potser jo també hi hauria de buscar una casa, en aquest poble.

Des de l’hort, el Quim alça els braços perquè el mirin.

—Àvies, veniu! Ja han entrat dues formigues a l’hotel! —exclama mirant les dues dones. Que el Quim digui àvies en plural li fibla l’ànima, a l’Amèlia. La Margue s’adona del seu afligiment.

—Fins quan et quedaràs per aquí, Amèlia?

—Em pots dir Meli… Demà ja marxo. No vull molestar.

—Tens res a fer a Barcelona aquest dies?

—Regar les plantes i poc més.

—L’agost a la ciutat és asfixiant. Quan hi vivia, no ho podia sofrir, l’asfalt cremant… Demana-li a algun veí que et faci el favor de regar-te les plantes i et quedes fins diumenge, que aquest cap de setmana anem a collir aranyons amb les dones de l’associació. És la nostra trobada anual de recol·lecció. Després l’Aimée fa el seu patxaran… Te l’han presentada?

Les tres dones es disposen a entrar a la casa perquè l’Amèlia tasti la beguda. Mai vaig entendre el delit que tenen amb el maleït patxaran…

—Lena, guarda un tall de pastís per al Kamal, que m’ha dit que passarà a saludar —li diu la Margue abans d’entrar a dins. La Jeannette i la Camille criden el Quim, que corre cap a la porxada.

—Un petit oiseau nous a dit que maintenant tu voulais être un explorateur…[60] —diu la Camille.

El nano alça la mà i atura la conversa.

—Vull ser naturalista, no explorador. —La Camille fa cara de circumstàncies…

—Eh bien, mais tout bon naturaliste est un explorateur, n’est-ce pas?[61] —comenta la Jeannette. El nano salta d’emoció quan veu una cistella plena de minerals, una lupa, uns binocles i una col·lecció de cactus petits.

—Merci beaucoup![62]—exclama.

—Tu parles déjà très bien le français[63] —comenta la Jeannette.

El Quim els explica que la mare del Didier, un company de l’escola, li fa classes de francès cada tarda. Arreplega la cistella i se’n va corrent cap al camp.

L’Abel s’ha embadalit mirant les formigues que entren dins l’hotelet. Sacsejo la soca de l’arbre on estic recolzat i faig caure algunes fulles. Ell tomba el cap, i ve a palpar la terra sota els meus peus. D’ençà que em van enterrar aquí, de tant en tant, s’ajeu recolzat en aquest tronc i em parla de com se sent.

—Abel… —Me’l miro somrient—. Finalment has trobat destinatari per al teu regal —li dic.

—La meva filla tenia raó, és massa petit, el meu net, per gaudir-ne.

—Us veig bé.

—Estem bé.

—No hem parlat mai més d’allò nostre.

—Vaig ser un covard. Perdona’m.

—El destí se’t va avançar i et va deslliurar de fer-me el gran favor que jo t’havia demanat.

—Vas patir, Benoît?

—Cap a les tres de la matinada vaig notar un dolor molt fort al pit, com si les meves costelles fossin ullals afilats que em queixalaven les entranyes. Vaig pensar que havia de cridar per demanar ajuda, i seguidament també vaig pensar que la vida m’estava concedint el que jo t’havia demanat a tu, el que realment desitjava. Així que no vaig cridar, simplement, vaig deixar de respirar, i em vaig morir. Ja ho veus, ni em vas matar tu, ni em va matar el càncer, em va acabar matant un medicament per trempar. Té nassos, la cosa! Vam fer l’amor amb la Margue, aquella nit. T’ho ha explicat?

—És una dona discreta. Ja ho saps.

—Morir d’un atac de cor després d’haver fet l’amor. No em diguis que no pagaries per un final així.

—Fa por, morir-se?

—Fa més por estar viu. Creu-me.

—Ara soc jo qui surt al bosc cada nit i planta el fotoparament.

—No fotis!

—M’he jubilat. A vegades, mentre la Margue llegeix, em poso els teus cascos i miro el bosc de nit a través de la pantalla. Potser t’hi veuré algun dia, voltant entre la foscor i els arbres.

—No crec que m’hi vegis. Me n’aniré definitivament. M’he quedat un temps per aquí, però ara que us veig prou feliços, ja no us puc servir de gaire. Marxo a estudiar les estructures arquitectòniques de l’eternitat. Va, ves al cor de la festa que, si no, encara es pensaran que ets un foll que parla sol. I cuida la meva guineu preferida. T’espero per allà dalt. Guarda un bon vi i porta-me’l quan ens retrobem.

Una brisa fresca es passeja de banda a banda de la porxada. M’assec a la cadira on solia asseure’m abans de l’accident, i observo la Lena i el Dan, que s’han quedat sols davant el pastís.

—Si no ens el mengem aviat, es desfarà —diu ella.

—Esperem una mica més, que no hi som tots.

—Qui falta?

—El teu pare. —La Lena el mira estranyada—. El Quim em va dir que li feia il·lusió que vingués i vaig parlar amb ell. Deu estar a punt d’arribar. No crec que trigui.

—Parles amb el meu pare?

—Ens vam trobar un dia per casualitat i vam fer un cafè. I després hem quedat alguna vegada per anar junts a fer un tomb amb bicicleta. Ho ha deixat amb la nòvia…

La Lena obre els ulls com plats i endrapa una maduixa d’un bol.

—Quan era el teu sogre, mai teníeu res per dir-vos, i ara saps més coses d’ell tu que jo. La vida és… sorprenent! —diu amb la boca plena—. En vols una? Les he agafades a l’agrobotiga. Ecològiques. Boníssimes. —Li passa el bol al Dan.

—Hi estàs a gust, a la botiga?

—He descobert que es pot treballar sense patir. M’agrada cuidar la clientela.

—I ja està?

—Què vols dir?

—Que ets un cul inquiet. No em crec que et conformis només amb ser amable amb la clientela…

—Fa poc que soc aquí…

—Però segur que ja trames alguna cosa…

Ella li somriu, feliç de recodar la complicitat que un dia la va unir al seu exmarit.

—Tinc una idea de projecte que vull plantejar a l’ajuntament… No és exactament del meu àmbit, però… He conegut uns apicultors que fa mesos que treballen juntament amb investigadors d’un parell d’universitats… M’he sumat a un pla que estan desenvolupant per a la creació d’un nou sistema de trampes per aturar les vespes asiàtiques. Són una mena de malles que, unides a l’efecte de l’àcid oxàlic, fan que… Hòstia… És que és molt més greu del que sembla, la situació. Fa anys, una sola vespa va venir dins un vaixell des d’Àsia fins a Bordeus i aquell fet aparentment insignificant pot canviar les nostres vides per sempre. És… Les abelles són la pedra angular de la biodiversitat; una tercera part dels aliments del món depenen d’elles. Si desapareixen, acabarem amb la seguretat alimentària i nosaltres… —La Lena fa un gest de disculpa amb les mans i el Dan somriu brandant el cap—. Perdona, quin rotllo t’estic fotent…

—Sempre m’ha agradat la passió que poses a tot el que fas…

—Ah, sí? No m’ho havies dit mai, això.

El Dan s’empassa alguna cosa que estava a punt de dir. Té aquella mirada de prudència de quan impedeixes que s’escapi la frase que obriria l’escletxa d’una possible discussió sobre el passat. Però la Lena ha anat mentalment enrere i no pot amagar la melancolia.

—Sortia de comptes la setmana passada. Si no l’hagués perduda, ara estaria alletant la nostra filla… —El Dan no diu res; tots dos es queden compungits—. Quan tornaràs a venir?

—No tinc gaire feina fins al desembre. Puc adaptar-me a tu.

—A la casa encara hi queda una habitació lliure, queda’t uns dies i en parlem amb calma.

—Segur que vols que em quedi? Encara us esteu acabant d’instal·lar i…

—Barcelona, 2010… —diu ella.

El Dan se la mira desconcertat.

—Ens vam instal·lar al nostre pis. Tu eres a Nova York i no vas fer res, en aquell trasllat. Si ara m’ajudes a obrir algunes caixes i a muntar mobles, potser podria perdonar-te aquella absència… —Ella li pica l’ullet perquè entengui que és un retret amable. El Dan se la mira i es frega els cabells, contrariat.

—Lena… Jo… Em sap greu com han anat les coses. Em sembla que no t’he sabut estimar prou bé.

—Ens vam estimar. I això és el que compta. —Els dos observen el Quim, que corre amunt i avall de l’hort perseguint un conill. El Dan passa el braç per damunt l’espatlla de la Lena. Ella l’agafa per la cintura—. Som aquí, estem vius i tenim un fill preciós. No ho hem fet tan malament, Dan. I saps què? Si no ho espatllem, diria que serem una gran exparella.

El Dan s’aparta de la Lena i se la mira amb atenció.

—Realment et queda molt millor el cabell curt que llarg.

—Això vol dir que quan el duia llarg no t’agradava?

—Això vol dir que estàs igual de guapa, però que sembles una altra.

—Em sembla que sí que soc una altra.

El fill reclama el seu pare perquè l’ajudi a atrapar el conill. La Lena entra a la casa i en surt amb un llibre a la mà. S’asseu a la cadira del meu costat i es deixa escalfar pel sol de l’hora màgica mentre comença a llegir Ce morceau de vie, de l’Aisling Farrell. Em sé de memòria les primeres frases d’aquest llibre; recordo les vegades que la Margue me les va llegir:

«—Així com no ens mengem sencera la barra de pa per no embafar-nos, tampoc hauríem de voler-nos menjar la vida tota d’una mossegada. Fes-la a trossos, Moira. Pren-la trosset a trosset, si no vols ofegar-te —li diu l’àvia a la jove que plora afligida».

Pel camí de la casa, un cotxe arriba alçant polseguera. La Lena alça els ulls del llibre i espera el seu pare amb un somriure. Es fonen en una abraçada llarga. Ella li ofereix unes maduixes i seuen a conversar.

—Em fa il·lusió que siguis aquí.

—Et proven, els dies en aquest poble?

Ella sospira. Es mira el bosc i els camps com si es mirés a si mateixa.

—Moltes vegades m’has dit que soc massa sensible per a aquest món, que és per això que pateixo, perquè tot m’afecta massa. Saps què penso? Que sempre he viscut mig ofegada, com si hagués volgut devorar els dies sense assaborir-los i tingués un tros de vida encallat a l’esòfag. A partir d’ara, en vull degustar amb calma cada nou tros que tingui al davant. Em sembla que això és el que més s’acosta a ser feliç…

—Carai… Sembles poeta, tot d’una.

—No és meu. Ho acabo de llegir en aquest llibre.

El vespre cau damunt la meva estimada casa i desfà definitivament totes les lletres del meu nom. A partir d’ara viuré en la memòria dels qui em van conèixer i potser, a vegades, sentiré un escalf quan algú recordi el Benoît Dubois. Ja està tot dit, ja està tot fet. Per a mi, la vida ja no té més molles. Us deixo a tots aquí; feu vostra aquesta casa meva. Mentre la festa del viure duri, sigueu carn que busca carn quan la solitud pesi massa, esperits alliberats del cos, exploreu totes les arestes dels dies, conquisteu els horitzons, habiteu els marges, contradigueu-vos, enfadeu-vos, beveu, rieu, ploreu, mentiu, canteu, viviu sense mesura…, que després, per força, ja descansareu.

Agraïments

Un agraïment etern als fars que m’han guiat durant els dies de tempesta:

Anna Carreño, Martina Tresserra, Clàudia Flores, Ignasi Sabater, Pau Castell, Albert Aran, Biel Duran, La Dols, Sara Quiñoy, Mercè Martínez.

ESTEL SOLÉ i CASADELLÀ (Molins de Rei, Baix Llobregat, 1987) és una narradora, poeta, dramaturga, actriu i productora catalana.

Va estudiar Humanitats a la Universitat Pompeu Fabra i aviat s’interessà per la dramatúrgia. Es formà a l’Obrador Internacional de Dramatúrgia de la Sala Beckett amb diferents professors de reconegut prestigi entre els quals en destaquen Alfredo Sanzol, Rafael Spregelburd o David Plana. L’any 2015 va ser becada per participar —com a dramaturga catalana— a l’Obrador Internacional d’estiu de la Sala Beckett, al workshop impartit pel dramaturg britànic Simon Stephens.

Animals de companyia (2012), la seva primera obra de teatre com a autora, va passar de representar-se en cases particulars a fer una gira internacional per Amèrica Central (Guatemala, El Salvador, Santo Domingo i Mèxic). La peça es va estrenar oficialment al Club Capitol de Barcelona on va estar a la cartellera durant més de sis mesos. Milers d’espectadors la van veure durant els tres anys que es va estar representant. Es va publicar en format llibre el 2016.

L’any 2015, el seu text El pacte la porta fins a la semifinal del Torneig de Dramatúrgia del Festival Temporada Alta.

Ha fet doblatge i ha posat veu a diferents espots televisius; ha gravat també els títols de les seccions d’alguns programes de ràdio. També ha treballat com a docent fent classes de preparació de càsting i d’escriptura teatral.

Ha produït obres de teatres i esdeveniments culturals; en destaquen l’espectacle d’inauguració del 15è Festival nacional de poesia de Sant Cugat (el qual va dirigir i produir) i la Festa del Dia Mundial del teatre a la llibreria NoLlegiu 2017, que també va dirigir i produir.

Com a actriu ha fet cinema, teatre i televisió. Destaca la seva feina a la sèrie «La Riera» de TV3 on va interpretar durant més tres anys el paper de Marina.

Ha presentat diferents programes culturals i d’entreteniment a diferents televisions locals. Va presentar, en directe per TV3, Els Premis de La 62a Nit de Santa Llúcia, i l’any 2012 també va ser la presentadora de La Festa de la Llança de St. Jordi (Òmnium Cultural). La tasca de presentadora també l’ha portada a fer de guionista en gales i actes benèfics.

També ha treballat de col·laboradora en programes culturals de Catalunya Ràdio i la Cadena Ser. A Catalunya Ràdio, hi ha treballat, tres estius, amb diferents seccions —totes d’humor. Dins el programa «El Suplement d’Estiu», va fer de guionista i de conductora de la secció «La Xafardera» (minisèrie d’humor per entregues sobre una dona que escoltava les converses d’una parella que sempre es reunia al mateix bar). A la mateixa emissora, va fer de guionista i de conductora de la secció «Antifashionvictim» al programa «35 dies» on, des d’una visió còmica, aportava la seva opinió del món de la moda. I també va conduir i guionitzar una secció al programa «Factor Estiu». Més endavant també va col·laborar a «La tarda de Catalunya Ràdio».

Durant gairebé dos anys va fer de productora i guionista del programa «Toni Rovira y tú» de 25TV i en diferents ocasions ha col·laborat com a tertuliana als programes «Divendres» i «Tot es mou» de TV3. En premsa escrita ha col·laborat amb articles al suplement de cultura del diari Ara i a Vilaweb, entre altres.

Té experiència contrastada en tasques de premsa i de comunicació (especialment en el camp de la cultura i les arts escèniques) i també té experiència com a Community Manager. Es considera una activista cultural i no deixa de generar idees innovadores per acostar la cultura al públic.

En el camp de la poesia, l’any 2011 va guanyar el premi Amadeu Oller amb l’obra Dones que somiaven ser altres dones (2011). El 2013 va publicar el seu segon poemari, Si uneixes tots els punts. Com a rapsode ha participat en nombrosos recitals arreu de Catalunya i al Festival Eñe de Madrid i ha compartit escenari amb poetes com Joan Margarit, Luis García Montero, Benjamín Prado o Josep Pedrals, entre d’altres.

El 2016 va publicar la seva primera novel·la, Si no puc volar. El 2025 va guanyar el Premi de les Lletres Catalanes Ramon Llull amb la novel·la Aquest tros de vida (2025).

Notes

[1] Jugant amb el fail anglès, «fracàs». [Torna]

[2] «Un autèntic error». [Torna]

[3] «Collons!». [Torna]

[4] «Que bé que trobessis algú que et fes sentir segura / Perquè érem molt joves i esbojarrats, però ara ja som grans. / […] / Sempre vaig ser molt impulsiu, i suposo que encara ho soc / L’únic que importava aleshores era aparentar que jo era un home». [Torna]

[5] «Entra, entra…». [Torna]

[6] «No ens han presentat. Saps qui soc?». [Torna]

[7] «Ja m’ho pensava!». [Torna]

[8] «Que et bombin, Dr. Rousseau!». [Torna]

[9] «Ves a la merda!». [Torna]

[10] «Idiota!». [Torna]

[11] «—Estimada, vas plantar la càmera, ahir?». «—No. Me’n vaig oblidar. Si et prens les pastilles, després et posaré la filmació d’abans-d’ahir, que encara no l’has vista». [Torna]

[12] «Oh, per l’amor de Déu, Benoît!». [Torna]

[13] «Això de no tenir res a fer». [Torna]

[14] «Pagesa». [Torna]

[15] «Ho veus, ara em caus millor. I mira, les teves clavícules s’han relaxat. Vinga, somriu, home». [Torna]

[16] «Alerta». [Torna]

[17] «Ja m’ho pensava». [Torna]

[18] «És així, oi que sí?». [Torna]

[19] «Ja m’ho pensava». [Torna]

[20] «Sí, senyor». [Torna]

[21] «Una crema de carabassa». [Torna]

[22] «Jo?». [Torna]

[23] «Arquitectura de la llum: la llum quieta i la llum en moviment». [Torna]

[24] «Edifici ombrívol». [Torna]

[25] «Dona la cara, idiota, o tiraré la porta a terra». [Torna]

[26] «No és un acte de valentia? Ho és. Ho és, company». [Torna]

[27] «Pastetes de postres». [Torna]

[28] Associació Dones i Món. [Torna]

[29] «Vine, intenta-ho tu. És fàcil. Fes-me les trenes». [Torna]

[30] «Quin desastre!». [Torna]

[31] «És molt fort, aquest patxaran». [Torna]

[32] «Estic volant». [Torna]

[33] «A prendre pel sac la culpa!». [Torna]

[34] «Oh, i tant! Els moniatos… Molt interessant». [Torna]

[35] «Jo us convido, no patiu». [Torna]

[36] «Per molts anys». [Torna]

[37] «Porc». [Torna]

[38] «El Cochon té una llista llarga de fets que es podrien denunciar, però això és un poble petit, i aquí ningú vol problemes. Nosaltres tampoc hem fet res». [Torna]

[39] «Em sap greu, Jolie, perquè és família teva, però és un miserable». [Torna]

[40] «És més relaxant que un spa». [Torna]

[41] «És fer-li pessigolles a l’enemic». [Torna]

[42] «La gran merda embolicada!». [Torna]

[43] «Bona nit…». [Torna]

[44] «Us heu oblidat d’encolar el retrovisor dret». [Torna]

[45] «És un vell rondinaire que m’acabarà enterrant a mi…». [Torna]

[46] «La paraplegia li ha afectat les ereccions, però amb una mica d’ajuda, encara respon als estímuls». [Torna]

[47] «El fusell encara dispara. […] Així doncs, encara hi ha combat». [Torna]

[48] «Però una presó no és menys presó encara que sàpigues com sortir-ne i no t’atreveixis a fer-ho». [Torna]

[49] «Vinc amb tu». [Torna]

[50] «I a mi, tampoc». [Torna]

[51] «Ara mateix vaig a buscar el Lefebvre». [Torna]

[52] «No només el Lefebvre et vol mal, també els ecologistes, i els de l’oposició, i la Céline, i el Marcus… Qualsevol llop pot semblar un xai, en aquest poble, estimat». [Torna]

[53] «Va tot bé?». [Torna]

[54] «Segur que va tot bé? Ens esperen per sopar». [Torna]

[55] «Amor meu». [Torna]

[56] «Aquest tros de vida». [Torna]

[57] «Vinga, rondinaire, lleva’t». [Torna]

[58] «Busquem personal per treballar amb nosaltres». [Torna]

[59] «Tu i jo ens estimarem sempre, visquem allà on visquem, oi que sí, amor?». [Torna]

[60] «Un ocellet ens ha dit que vols ser explorador…». [Torna]

[61] «Bé, però tot bon naturalista ha de ser explorador. O no?». [Torna]

[62] «Moltes gràcies!». [Torna]

[63] «Ja parles molt bé el francès». [Torna]